Araiel

En krigardotter. För duktig för att underskattas.

Historia
Araiel föddes in i en flock endast bestående av vrener. Flockens namn var Imperio. Imperio hade bara en enda inriktning som de hållit fast vid i flera hundra år. Världsherravälde. Medlemmarna i flocken samarbetade och respekterade varandra för var o ens färdigheter, men de hade inga närmare relationer till varandra. Kärlek, ilska, sorg, och liknande känslor blev bara svagheter. Hennes mor och far hade därför inget riktigt förhållande - enda anledningen till att de skaffade valpar var för att flocken behövde en ny generation med krigare.

Imperio var en flock med inriktningen på strid, och hade efter flera generationer och mycket iakttagande utvecklat livsfarliga stridstaktiker. Det lärdes ut hur man lärde sig att hitta de svagaste punkterna hos en fiende. Hur man dödade snabbt och blodigt. Hur man som fullvuxen använde vredens medfödda gift för att döda och lemlästa fienden.

Men det tog lång tid att lära sig allt. Det krävdes mycket träning, och framför allt mycket tid. Det var därmed logiskt att börja så tidigt som möjligt. Alla flockens valpar sattes i hård träning så fort som de blivit gamla nog att stå. Det var svårt. Valparna fick slåss om den lilla maten de fick och fick sova utan skydd för vind och väder. Sedan var det såklart det värsta; den otroligt krävande träning, både fysiskt och kraftmässigt. Majoriteten av vrenvalparna dog av den fruktansvärda behandlingen, och även Araiel var nära att stryka med. Det var ett under att hon klarade sig.

Men ju äldre hon blev, desto mer märkte hon att träningen lönade sig. All tid som lagts ner var inte förgäves. Araiel började, sakta men säkert, att bli en av de skickligaste stridskämparna bland sina jämnåriga. Mycket berodde på hennes envishet, och all tid hon la ner på träningen. När hon inte tränade, lärde hon sig nya taktiker. Vila var sällsynt.

Dagen då hon fyllde sjutton, den ålder som man ansågs vara vuxen, blev det dags för henne att få följa med på det första uppdraget. Några andra unga vrener som överlevt uppväxten blev även de utvalda att följa med. Uppgiften var inte svår i teorin. Vrenflockens främsta fiendeflock, en flock endast bestående av vinglösa drakvargar, hade lokaliserats sju kilometer bort, i stadig takt påväg mot Imperio. De ungas uppgift var helt enkelt att sakta in den andra flocken och ge vrenflocken tid på sig att förbereda sig inför sammandrabbningen som var oundviklig.

Araiel hade alltid varit en naturlig ledare. Hon hade en utstrålning som genast fick de svaga att backa undan och de starka att räkna henne som ett hot mot maktpositionen. Slug och kvicktänkt som hon var tog det inte lång tid för henne att ta befälet. Så fort de andra accepterat henne tog hon fram en plan. Hon delade upp gruppen på tolv unga vrener, henne själv inräknad, i sex par, beroende på krafter och fysik. Alla enheterna fick olika uppgifter som skulle försvåra flockens framfart. En grupp fick i uppgift att skrämma bort fiendernas byte. En annan skulle förstöra sovplatser.

Araiels eget pars uppgift hängde mycket på henne. Hennes partner, en gänglig vrenhane vid namn Tamon skulle hålla vakt medan hon gav sig på medlemmarnas drömmar. Vrenen flöt in i dem, fyllde dem med mörker, vred om ljusa färger till mörka och såg till att skapa de vidrigaste mardrömmarna hon kunde tänka sig. När nästan varenda en av drakvargarna vaknat minst tre gånger under natten slank hon och hennes parmedlem iväg, som två skuggor i dunklet, dolda av nattens mörker.

Efter en veckas ihärdiga störningar gav jobbet resultat. Drakvargarna drog sig tillbaka, bytte kurs och var inte längre ett hot. Gruppen med de unga vrenerna återvände. Imperios ledare, en vren i medelåldern, förkunnade att de alla gjort sig förtjänta av titeln Krigare och därmed var kvalificerade nog att få vara med i en trupp. Han undrade även vem som varit ledaren. Araiel steg fram, och hyllades för hur hon organiserat räden. Samma grupp med ungvargar blev till trupp Tre - en trupp bestående av ett dussin individer. Araiel var en kandidat till ledarplatsen, och eftersom alla varit med om hennes ledarskap innan var det ingen stor grej att hon valdes till ledare. För Araiel var det var en stor ära.

Imperio bestod av tre stycken trupper, plus en grupp med valptränare. Alfan styrde över den skickligaste av dem, vid namn trupp Ett, och så skulle det enligt tradition förbli. Om någon av de övriga skulle bli en skickligare grupp skulle ett ledar- och namnbyte ske. Alfan skulle bli den nya ledaren och den forna skulle få ta hand om alfans förra trupp. Araiel ledde den yngsta truppen, den som var minst erfaren. Hon kämpade tillsammans med resten av dem för att trupp Tre skulle bli något.

Så en dag, bestämde alfan att de skulle börja vandra. Beslutet var så oväntat, och många medlemmar var tveksamma, osäkra på hur valparna skulle kunna tränas om de ständigt vandrade och inte visste hur terrängen var. Alfan övertalade dem med ljuva ord om ett nytt land, och så satte de fart. Flocken började tillsammans vandra över bergen, och, som det sades, nytt land. Numoori.

Början av resan gick inte problemfri. En dag saknades en valp. Det var en av de som klarade sig bäst, och det verkade otroligt att den skulle dött utan att någon la märke till det. Valpassaren ville ogärna bli av med valpen, och bad den lägsta truppen - trupp Tre - att söka efter den. Araiel delade åter igen upp sin trupp i sina par, för att kunna söka. Valpen gick inte att finna, och flocken fortsatte. Men så, när följet av vrener passerade genom en ravin tyckte Araiel att hon hörde något. De långa öronen hade spetsats när hon befallt Tre att fortsätta, om än något långsammare, medan hon ensam följde efter ljudet. En ensam, liten chokladbrun valp med svarta ögon och mörkare nos, som om han doppat nosen i lera, låg hopkurad i en liten spricka. Araiel kallade på den, och på darriga små ben lyckades den ta sig ut. Vrenhonan bet tag i dess nackskinn och så skyndade hon sig tillbaka, med den återfunna valpen i sina käftar.

När den bortsprungna valpen åter var i Imperios tassar igen kunde de röra sig snabbare, tills en dag. Stigen de vandrat på så länge svängde plötsligt tvärt åt vänster, bort kursen de behövde hålla för att komma till Numoori. En pytteliten skreva ledde vidare där stigen borde gått, och en av vrenerna, vars kraft var fantastisk syn meddelade att vad hon kunde se så var skrevan den bästa vägen. Stigen rätade inte upp sig igen. Så Imperio började, långsamt, ta sig igenom. Sprickan var så smal att de tvingades gå i gåsmarsch. Vissa av de största hade väldiga bekymmer med att ta sig igenom trånga ställen. Araiel ledde hela följet. Eftersom hennes trupp var den lägst rankade fick de gå först och spana. Valparna fanns i mitten. Trupp Ett gick sist, skyddade mot eventuella bakhåll.

Det var inte meningen att det skulle hända. Kanske hade vrenen kunnat koncentrera sig bättre om inte den chokladbruna valpen hon hittat envisats med att svassa runt benen på henne, trots upprepade tillsägningar. Valpen kämpade troget med att hänga med på sina betydlig kortare ben. Araiel, valpen och Tamon hade gått i förväg, mest för att kolla så allt var säkert och framkomligt. Det var då de hörde det. Ett dovt, mullrande ljud. Ljudet fick det att vibrera i Araiels breda tassar. En liten sten föll ned bredvid henne och missade hennes huvud med någon centimeter. Honan vände huvudet uppåt, och synen chockade henne. Stenar i alla olika sorters rasade ner mot dem.

Araiel och Tamon stirrade på varandra i ett fruset ögonblick, innan den andra vrenen återfick kontrollen och vände huvudet mot resten av Imperio.

''”Stenras! Spring!"'' Araiel stod som förstelnad i ytterligare ett ögonblick, men en knuff från hanen fick henne att återfå fattningen. Hon böjde på huvudet och bet tag i vapens nackskinn. Den gnydde till av smärta när hennes tänder bryskt genomborrade dess hud, men hon hade tid att bry sig, utan började genast röra sig framåt.

Precis som resten av vrenerna, sprang hon med långa, kraftfulla steg. Men det var något vilt över stilen som tog ifrån den all dess skönhet. Flykten syntes i stegen.Hon visste inte hur länge de sprungit. Hon hade nosen i valpens tjocka päls, och det var svårt att tillfredsställa musklerna med det syre de behövde.Stenar hade träffat henne; på hennes flank, i nacken, på nosen, på ryggen. Hela hennes kropp kändes mörbultad och det snurrade i huvudet på henne. Varje steg kändes smärtsamt och hon darrade i kroppen.

”Vänta" Tamons flämtning fick henne att stanna och vända sig om, med valpen gungandes i käftarna. Synen chockade henne. Vägen bakom dem var helt igenmurad. Stenraset hade svalt Imperio. Araiel släppte ner valpen för att kunna tala. Den verkade helt omtumlad och satte sig ner, med de långa ögonen vinklade åt två olika håll.

”De är borta.”, sa hon med tonlös röst. Den högreste vrenen nickade långsamt.

”Ja.”, svarade han lika sakta som sina nickningar. "Vi kommer aldrig se dem igen.”

Tamon och Araiel slog följe och vandrade vidare. Numoori, landet Imperio så gärna velat se, låg nu vidsträckt och öppet framför deras tassar. Det nya landet var redo att upptäckas. Men medan de vandrade började ovälkomna känslor smyga sig på Araiel, kanske för att ingen längre ställde krav på henne att de skulle undangömmas. Först, så var det känslan av att hon tyckte om valpen, som hon döpt till Color, främst för valpens uppenbara förkärlek för att jaga fjärilar i alla färger. Sedan, så kändes det som om hon och den gänglige vrenhanen var vänner. Vänskap hade inte varit något man skulle uppmuntra i Imperio, då det bara ledde till svårigheter.

Araiel förstod varför inte Imperio hade velat att medlemmarna skulle få känslor för varandra. Det gjorde för ont när man förlorade någon. Color hade lekt, och upptäckt ett bo med blanka, vita ägg med ljusrosa fläckar. Han hade stannat upp och beundrat dem. Ormen, vars ägg det var hade inte uppskattat det. Den hade bitit valpen så många gånger att när Araiel slutligen kom till räddningen, med Tamon tätt i hälarna blödde Color från ett dussin små sticksår. Hon dödade snabbt ormen genom att bita av dess huvud. Sedan kunde hon inte göra mer än att bara stirra på när Tamon gjorde det han kunde för att rädda vrenvalpen, även om de båda vuxna visste att det var försent. Valpens hjärta pumpade snabbt av adrenalin, och det var mycket gift i en liten kropp.

Color reste sig på vingliga ben upp, trots den äldre hanens befallning om att han skulle ligga kvar, och tog sig fram till Araiel. Han föll ihop vid hennes tassar, med en glasartad blick. De mörka läpparna darrade när han försökte forma ett ord.

”T-…” Han försökte igen. ”Tack…” Hon visste inte vad det var för, och fick aldrig veta det heller. Kanske för att hon räddat honom undan stenraset? Tagit hand om honom? Eller för deras fruktlösa försök att rädda hans liv?

Vrenhonan sänkte huvudet mot honom. ”Det var så lite.”, svarade hon lågt. Valpens ögonlock föll igen och han andades med korta, ytliga andetag. Tamon var lika tyst som hon. Hur länge de stod där visste hon inte. Allt hon egentligen uppfattade var att när de flämtande andetagen från Color blev färre och tillslut upphörde så fick Tamon henne att röra på sig. De gick tillsammans tillbaka dit de sovit, tysta.

Nästa dag fortsatte de, nästan som om inget hänt. Det märktes dock på att Araiel var tystare än vanligt, och Tamon lät henne vara. Men allt eftersom tiden gick läkte såret, trots att det alltid skulle finnas ett litet ärr efter skyddslingen hon förlorat.

De båda vandrade runt i Numoori. För det mesta höll de sig på sin egen kant, och talade inte med många.

Fysik
Araiel är relativt liten för att vara vren, men sträcker sig ändå 113 centimeter över marken. Hennes ben är långa och smala, med stora tassar som vid första åsynen inte riktigt verkar passa till den lite nättare kroppsbyggnaden och de smala benen. Det märks sedan att tassarna inte alls gör henne klumpig, utan snarare tvärt om. Honan har byggt upp muskler både för att springa fort och att slåss, men ändå är det nog springa som hon är bäst på.

Araiel har en stolt hållning och går alltid rakryggad. Hon håller huvudet högt, och låter sig inte tryckas ner.

Personlighet och Mentalitet
Araiel är uppväxt med allvar och lagar där skratt inte var tolererat. Hon har fortfarande mycket av det här kvar, trots att tiden gått sedan flocken försvann. I stressade situationer glider hon automatiskt in i sin allvarsamma ledarroll.

Men oftast är det en annan Araiel du får möta. Hon är rättfram, ärlig och en aning otrevlig ibland utan att veta om det. Det här vrenen ljuger inte. Hon värnar högt om sin heder, och alla försök att trampa på den besvaras med rest ragg och blottade tänder.

Araiel trivdes bra i Imperio och längtar i smyg tillbaka. Hon tyckte om känslan av en flock, trots att det inte fanns några känslor inblandade i krigarflocken.

Magier
Drömmar: Drömmar är en underkraft till illusion. Araiel kan styra över de drömmar du drömmer på natten, men även (till viss grad) dagdrömmar. Det är alltså inte vad du drömmer om och strävar efter. Detta gör hon genom att greppa tag i offrets sinne och skapa en illusion, täcka över den riktiga drömmen till den hon skapat. Hon kan bland annat:
 * Skänka en bra dröm som resulterar i bättre sömn.
 * Plantera en mardröm i offrets sinne och låta den växa. Ibland är de så otäcka att vargen ifråga vaknar badandes i sin egen svett och med ett hamrande hjärta.
 * Lokalisera drömmar i närheten, och på så sätt hitta vargar eller bytesdjur som sover i närheten.
 * Hon kan utöva en sövande effekt på sina "offer", men är inte stark nog att tvinga någon till sömns.
 * Araiel kan även styra över sina egna drömmar.

Släkt
Känner inte. Känner inte. Syskon som var för svaga för att klara uppväxten. Känner inte.
 * Rowêl - far
 * Leuwinia - mor
 * Honu, Ylvin, Syire - syskon

Andra relationer
Tack för ditt stöd, men det här vill du inte vara med mig i. Ditt sinne är vekt, och likaså din kropp. Ryck upp dig. Ännu ett meningslöst möte är inte nödvändigt. Bara ett av ylen.
 * Tamon - vän
 * Cerulean - bekant
 * Eternity - främling
 * Dimitrij - ansiktslös främling

Trivia

 * Araiel skapades mest för att Elsa ville ha en ny karaktär, och hade flera ideér som sattes ihop och blev Araiel.
 * Hon är väldigt rolig att rolla bara för att hon kan bli så extremt otrevlig utan att märka det.