Othello



Far till Wulfric, Valkyrian, Vit och Varya.

Historia
Othello föddes någonstans i Numooris kyliga, snötäckta delar. Han växte upp där tillsammans med sin godhjärtade moder och syskonen. Fadern däremot, var inte precis familjefadern som skulle kunna väntas till Othellos mor - utan denne var både slug och brutal, den enda han tycktes bry sig om var henne. Endast henne, och ingen annan. Så när det efter en period av tysta veckor från moderns sida uppdagades att hon var dräktig, blev han rasande och ville för allt i världen inte veta av några valpar. Men partnern brast i gråt och bad för deras liv, och när han såg hur hon redan älskade de ofödda så vek han sig inför hennes vilja. Ett par veckor gick, och en tidig morgon medan snön dalade utanför lyan, föddes tre valpar. Modern var överförtjust och skötte de tre med all kärlek i världen, men månaderna gick och fadern ändrade aldrig uppfattning. Han avskydde de små pälsbollarna som höll de vakna om nätterna och som drog av deras matranson, ty det var brist på mat uppe i de kyliga snövidderna och det var en synnerligen kall sommar. Med tiden lärde sig valparna att hålla sig borta från sin fader, och beteendet präglades på dem. Aldrig skulle de kunna bli lika kallblodiga som sin far då modern var så god, men uppväxten gjorde dem reserverade och självständiga. De lekte och busade som vanliga valpar, men var långt mer diskreta än vad som däremot ansågs som normalt. En av dem, Othello, tröttnade därefter på sin faders dåliga behandling och gav sig av från hemmet. Han var då tolv människoår - och sedan dess var han på vandring runt Numoori. Då Othello blivit arton år träffade han för första gången Cardinel. Han blev förundrad över hennes skönhet, och de följdes åt i många månader innan de insåg att det inte höll längre och blev ett par. Othello var lik sin fader, stel och kall, men Cardinel var den enda där han öppet visade sin sida av kärlek som trots allt fanns där någonstans. När Cardinel senare ville skaffa familj ifrågasatte den svartvite hanen det aldrig för hennes skull, trots att han egentligen inte ville ha valpar alls. Någonsin, likt hans far. Cardinel såg med lycka på den allt mer växande magen, Othello dock med mer dämpad entusiasm. Men för att se henne le skulle han kunna flytta berg, och det räckte för honom. Men allt gick i kras, den dagen de vandrade genom främmande land med sin nya flock (de anslöt sig till den för Cardinels trygghet) för en bra plats att låta flockens valpar komma till världen på. De båda kom bort från varandra i kaoset som uppstod, och trots sin nya lårskada som lämnade ett knotigt ärr efter sig, följde Othello följde Cardinels doft utan att misströsta i flera veckor. Det var utan att tveka han övergav spillrorna av den forna flocken. Han hittade henne död, två veckor senare. Othello insåg i sin sorg att hon verkade ha dött i försöket att föda sina valpar, och lämnade platsen i tron om att han förlorat allihop. Det han inte visste om var att hans teori var sann, men inte fullständigt. Cardinel hade dött efter födsel då något gått fel - men hennes enda son hade klarat sig. Denne hade hittats av ett vargpar som insett situationen och tagit han om honom. (vilket går att läsa på Wulfrics wiki) Detta skedde för länge sedan, och nu vandrar Othello i Numoori utan att veta att hans enda son faktiskt finns i livet, och undrar vart han är.

Othello vandrade länge ensam i Numoori, innan han av en slump råkade stöta på Blue. Efter att ha varit ensam länge, och rubbad efter den våldsamma förlusten av makan och den dåliga barndomen, så drevs han utanför sina egna sinnen. Othello är inte elak, men han är inte heller en trygghet - så när Blue visade sig löpa, var utgången inte särskilt svår att räkna ut. Blue blev dräktig tillsammans med honom, och de vandrade tillsammans en kort tid. Othello ville hjälpa henne, men då hon enligt honom inte verkade vara mottaglig valde han att lämnade en psykiskt sjuk Blue bakom sig, utan att bry sig om hans valpar som skulle födas.

Othello vandrade återigen ensam i Numoori för en lång tid. Hans psykiska hälsa blev sämre och han drevs långsamt till vansinne. Spöken från förr hemsökte hans sinne och det enda han ville var att återvända till norr. Så skulle det bli, men inte innan ödets nyck drev honom samman men någon som skulle komma att förändra mycket - Fenris. Deras första möte blev långdraget, men där fanns potential för båda. Fenris berättade om en klan han önskade skapa, och hur Othello skulle kunna bli en värdefull del av den. En klan som ville ha ett enat Numoori, som en enda stor flock utan flocksystem. Starka vargar som vandrar ensamma.

De skiljdes åt senare, med ett alldeles särskilt löfte som inte endast var att träffas igen nästa fullmåne, tillsammans med en ny varg till gruppen. Lockad av att få ett syfte, hade Othello gått med på detta.

Othello fortsatte upp i det kalla norr efter att ha värvat sin rekryt till Fenris (Nathaniel), och befann sig där i ungefär två veckors tid. Mot slutet av den andra veckan hände någonting som skulle ändra mycket - Fenris hade talat om de skulpturer av kristall han lämnat. efter sig i bergen, men aldrig om den hela flock han lämnat i en vägg av kristall. Flocken visade sig vara samma fiendeflock som dödat Cardinel. Under natten täckte Othello monumentet med ett tjockt lager av is, och dömde flocken till att vila i mörkret för alltid.

Vid nästa fullmåne återvände Othello för att möta Fenris, och i tacksamhet bands han närmare kristallhanen. Lika mycket som han hatade Fenris beröring, lika mycket som det fick honom att morra i avsky, var det en del av honom som uppskattade det. Relationen de båda emellan var svår att fastslå, men slutligen backade Othello undan för att ge sig av på sitt nya uppdrag.

Othello vandrade mot Silverpile, och hörde ett rykte om "levande döda" som sades vandra Numoori. Med vetskapen i bakhuvudet såg han till att klara sitt uppdrag, vilket varit att se om det ännu fanns en flock i Silverpile. Han mötte Fenris i Eriinari, där de bestämde att Othello skulle undersöka ryktet han hört och sedan återvända till Eriinari med bud.

Othello vandrade vidare mot Ken-Yak, där det som bara varit ord visade sig vara sanning. Levande lik vandrade över slätten, och han kastade sig utan tvivel in i striden i ett försök att rensa Numoori från styggelsen. Väl där kom han att möta Varya, Valkyrian, och Vit. Ovetandes om att han är deras far, och att Blue faktiskt överlevde vid händelsen för länge sedan, ägnade han dem knappt en blick.

När liken blev för många och krafterna, såväl magiska som kroppsliga, sinade, lämnade han platsen i språngmarsch och såg sig inte om.

Väl framme i Eriinari mötte han Figaro, tillsammans med de andra i Fenris klan. De väntade på den karismatiske Fenris, men den vite dök aldrig upp. Gruppen sökte under kort tid, men frustration steg i takt med tappat intresse då ledaren inte stod att finna. Othello sökte fortfarande ett månvarv efter att de andra givit upp och gått sina egna vägar, men Fenris var spårlöst försvunnen, och tillslut svalnade även hans intresse tills dess att han inte längre brydde sig.

Othello stannade på Eriinari under en kort tid, innan intresset förde honom tillbaka till Ötamon. Ord hade nått honom om ett Måntempel under Ötamons kronor, och Månvargen i honom var tillräckligt tilltalad för att undersöka saken - men det skulle också bli det sista. Det fanns ingenting som höll honom kvar i Numoori längre. Den längtan som fanns i kroppen, bland det tomma, var den för kylan. Fenris hade fört honom på villovägar från det som varit målet från början, och om det så kallade templet varit blott en lögn, bjöd bergen intill på en rak väg hem.

Fortsättning kommer efter avslutade rollspel.

Fysik
Othello är en av de större vargarna i Numoori, med kraftig om än långt ifrån klumpig kropp. Han litar mer på styrka är snabbhet och smidighet. Fällen är kolsvart och tjock, och har vita mönster i olika utseenden. Fram på bröstet finns det som två trianglar jämte varandra, ansiktet är täckt i en mask av vitt och magen är även den vit. Ögonen är metallgrå, nos och trampdynor svarta. Han har bara ett ärr, en tjock vävnad på ungefär tjugo centimeter som sträcker sig över högra låret och aldrig kommer kunna täckas utav päls igen.

Personlighet och Mentalitet
Othello kanske inte är den festligaste varghane man kan tänkta sig. Han är stel, lättretad och kanske inte den mest pratsamme heller då hans förflutna satt sina spår. Han tar det han vill, ändrar sig konstant. Man kan lita på honom för stunden, men aldrig nästa dag. Om än han är lojal i grunden, finns det också mycket som kan vrida på den gråzon som är hans moral.

Othello är inte elak, och det kan inte påpekas långt nog, men han är inte heller en trygghet. Aldrig en trygghet.

Magier
Othello är en kraftfull varg, som har tränat sina förmågor mycket och länge. Kraften kan nästan tyckas ha fått eget liv, då den sipprar ut honom i form av frostmönster i pälsen och reagerar olika beroende på sinnesstämning. Han är dock svag mot vargar med eldkrafter, och måste då förlita sig på styrka snarare än isen.

Is

 * Frammana ispelare ur marken
 * Avfyra rakbladsvassa ispiggar
 * Bända is
 * Frysa vatten till sin fördel

Månblodsrelaterade förmågor

 * Starkare, snabbare, smidigare i månljus
 * Glödande märken i direkt månljus

Familj

 * Me Lanie - Mor
 * Gwer - Far
 * Ethinil - Syster - Kanske möts vi igen, syster.
 * Othano - Bror - Kanske möts vi igen, broder.
 * † Cardinel - Partner


 * Wulfric - Son
 * Varya - Dotter
 * Vit - Dotter
 * Valkyrian - Son

Nätverket

 * Fenris - Tur att där inte fanns något tillit att svika. Vart tog du vägen?
 * Figaro - Ditt sinne är förgiftat.
 * Nathaniel
 * Araiel

Bekanta

 * † Blue - Bekant - Vekling.

Främlingar

 * Bushi - Ointressant.
 * Delta - Ointressant.
 * Aziza - Ointressant.
 * Alassëa Marion - Dold i en slöja av artighet, mer än så var du inte. Ointressant.
 * Sæculi - Det var någonting..
 * Thzuki - En besvikelse.
 * Rengar - Irriterande, påfrestande. Du hade tur, i din dumhet.
 * Aena - Så värdelöst liten.
 * Aurora
 * Persephone

Trivia

 * Othello är döpt efter ett bordsspel, som går just i svartvitt.
 * Othellos röst är i sig själv otroligt manipulativ. Den är rosslande och mörk, men oerhört bekväm att lyssna på. Den är liksom sövande och många vargar finner den ofta mycket välbehaglig.
 * Othello skapades först år 2012 eller tidigare, fast inte på Numoori. Karaktären var till en början tänkt att vara tystlåten och sårad, snarare än tom och kall.