Phol

Phol [Fåll] - Lawar

Historia
Phol föddes i Numoori och växte upp med sin moder. Fadern fanns där den första tiden av valpens liv, men försvann av oförklarlig anledning medan Phol ännu var väldigt ung. Valpen blev omhändertagen av en kärleksfull moder och hade redan i unga år lärt sig såväl Nordspråk som Hindi. Vad det än var så fick han som han ville. Om det var något han ville ha så fick han det. Bortskämd upp över öronen och utan någon som någonsin talade om för honom vad som var rätt eller fel skapade han sin egen syn av världen. En där han stod i centrum.

Som ungvarg insåg Phol att hans moder inte längre kunde ge honom allt han önskade. Hon räckte inte till längre, och roade honom inte så som förut. Han gladdes inte längre åt hennes älskvärda ord och fraser, även om han tagit hennes sånger till hjärtat. Sången var kärlek. Men han, världens centrum, behövde mer än kärlek. Modern var otillräcklig. Han berättade för henne att hennes tid var förbi och lämnade sedan hemmet.

När den unge, oerfarne vargen mötte omvärlden blev han chockad. Främlingarna verkade inte alls så intresserade i honom som de borde vara. De brydde sig föga om ifall han ville ha något eller inte. Han förstod snart att dessa individer var otillräckliga och dumma. De förstod inte den makt han besatt och hur viktig han var. Han såg till att ändå få det han ville ha. Han hade upptäckt sin kraft – Telekiesin – redan som valp, och utvecklade den under sina unga år. Han höll fast fåglar i träden för att roat betrakta dem medan de långsamt dog i det hårda greppet. Ibland studerade han kaniner och harar som dog av stress när han pressade dem mot marken. Det roade honom hur de patetiska och dumma varelserna inte förstod. De gjorde som han ville, oavsett om de ville eller ej. Detsamma gällde vargarna. Även om dessa var av ett intelligentare slag så var det ingen som förstod Phol. Ingen som såg hur viktig han var. Och även dessa såg han till att de gjorde som han ville, eller höll sig ur hans väg.

Han växte snabbt och nästan innan han kunde kalla sig själv riktigt vuxen mötte han en vren vid namn Lainadan. Vrenen var en misslyckad och patetisk varelse som inte klarade sig själv. Phol tog barmhärtigt Lainadan under sitt beskydd. I många år hade han vrenen vid sin sida. Den i hans ögon mindre värda individen behövde någon som visade den rätt väg. Någon som förklarade allt och som såg till att han höll sig på sin plats. Phol behövde honom för att förse sig själv med det han ville ha och fylla sitt behov av dyrkan. Han slog vrenen, höll honom fast med sin telekinesi och tvingade i honom idéer om att Phol var där för att hjälpa honom. För att rädda honom från sin dumhet. Phol trodde själv på lögnerna. Lainadan behövde honom för att klara sig. Undersåten behövde en Mäster. Och vem var den bästa Mästern om inte Phol?

Phol var aldrig en ond individ. Han gjorde inte det han gjorde för att han var elak, och inte heller för att han ville göra ondska. Han var fruktansvärt egoistisk, till följd av att han blivit ytterst bortskämd som valp. Hans världssyn var en där han stod i centrum och allt kretsade runt honom och hans vilja. Han kunde mycket väl agera vänligt, såväl som elakt, beroende på vad som för stunden gynnade hans centrala plats bäst, och beroende på vad som i just den stunden roade honom. Allt i världen var på ett eller annat vis till för att roa honom. Livets dans var ett skådespel, och skådespel var något Phol älskade.

Phol mötte en natt i lövskogen Nahiez, vilken senare födde hans valpar. Han träffade endast en av valparna - av en slump - men visste aldrig att valpen var hans.

Den sista tiden i Phols liv blev han lugnare. Han ansåg sig fortfarande stå i världens centrum och krävde fortfarande dyrkan av Lainadan. Men han såg vrenen mer och mer som en individ. En korkad individ, men en som lärde sig. Han var stolt över vad han lyckats lära vrenen och kände sig som en god lärare. Lainadan hade under åren av misshandel och tillrättavisningar blivit lydig och from, men hade samtidigt utvecklat en parallell personlighet – Firdrach. Firdrach avskydde Phol med det hetaste hat. Efter en lyckad jakt under en lång och obarmhärtig vinter satte sig Firdrach upp emot Phol, varpå lawaren tillrättavisade vrenen som många gånger förut. Han var dock trött efter jakten och kunde inte hålla fast idioten med sin telekinesi. Vrenen bet ihjäl sin Mäster med ett snabbt hugg mot strupen. Firdrach var fri, men Lainadan blev ensam och hjälplös.

Fysik
Phol var en stor Lawarhane med ett neutralt utseende. Den bruna pälsen var strävhårig och yvig kring nacke och hals. Den korta svansen kläddes av långa, sträva hår. Ett par klargröna ögon kikade fram i det oftast likgiltiga ansiktet. Nosen och läpparna var leverfärgade. En blekt gräsgrön, högrest man av väldigt styva hår reste sig över Phols huvud, nacke och skuldror. Klorna på hans tassar var av samma nyans som manen och kunde i vissa lägen tyckas glöda lätt.

Personlighet och Mentalitet
Phol var aldrig en ond individ. Han gjorde inte det han gjorde för att han var elak, och inte heller för att han ville göra ondska. Han var fruktansvärt egoistisk, till följd av att han blivit ytterst bortskämd som valp. Hans världssyn var en där han stod i centrum och allt kretsade runt honom och hans vilja. Han kunde mycket väl agera vänligt, såväl som elakt, beroende på vad som för stunden gynnade hans centrala plats bäst, och beroende på vad som i just den stunden roade honom. Allt i världen var på ett eller annat vis till för att roa honom. Livets dans var ett skådespel, och skådespel var något Phol älskade.

Telekinesi
Phols kraft var Telekinesi. Kraften innebar att han med blotta viljan kunde förflytta eller hålla fast föremål. Han behövde inte vidröra objektet för att påverka det med sin telekinesi.

Släkt
Kan delas in i klaner, flockar, eller dylikt efter önskemål Text Text.
 * Namn
 * Namn

Andra relationer
Vänner, fiender, osv Text Text.
 * Namn
 * Namn

Trivia
'
 * text
 * text