Naberius

Personlighet
I grund och botten var han aldrig helt ond. Han hade aldrig njutit av mörker så som hans fader och och hans anfäder hade. Genom sin uppväxt blev han påmind om det varje vaken stund; att han var inte som dem, att hans sinne inte var lika mörkt. Sedan blev det det.

Naberius var en bitter, hatisk individ som nästan ville göra allt för att få slippa känna, få slippa sitt hat. I sin desperation att bli kvitt sitt mörker kunde han agera utåt, likaväl som inåt. Det betydde inte att han var en själlös mördarmaskin; men i sina mörkaste stunder var det lättaste sättet att själv må bättre att få andra att må dåligt.

När mörkret svepts undan var han en ganska sarkastisk person, mer pratsam och något mer av en individ vars liv inte slagits i spillror gång på gång. Han hade en svag punkt för valpar. De fick honom att minnas hur det var att vara en fader, och det faktum att han faktiskt tyckte om att vara det. Samtidigt visste han att det aldrig skulle sluta bra, varesig för honom eller dem. Det fanns en tid då han vågade älska frikostigt, och sedan en tid där han verkligen ville, men gudarna tog hans hopp och dränkte det.

Utseende
Naberius var till kroppen slank; en stäppvargs struktur med starka ben och utvecklad bröstkorg. Dock slog resten av hans gener ifrån, och resultatet är en ganska kompakt varg; snabb, ja, men inte snabbare än renrasiga stäppare. Stark, ja, men hans Cestro och svartvargsanfäder var i relation mycket starkare. I pälsen var han mörkt gråsvart, med ljusare partier. Mörka ränder prydde nästan hela hans kropp, speciellt på benen där smala sträck korsade varandra titt som tätt. Ögonen var kantade med en relativt ljus färg, som reflekterade ljus på natten och förbättrade hans mörkerseende något.

Ärrvävnad fanns lite här och där, men just kring trampdynor och klohylsor var det nästan en makaber samling läkta brännskador. Huden där var så pass skadad att päls inte längre kunde växa, och att den halvmörka hyn blivit rosa och irriterad röd. Lyckligtvis var pälsen på vristerna inte helt olång, så kalla nätter lät han både svans och vristpäls värma så gått det gick, för att kompensera för de nästan nakna 'tårna'.

Ögonen var i grunden röda med orange-gula inslag. Dock, när hans energikraft var aktiv eller när han har lagrad kraft i kroppen, så var de nästan glödande vita. Ju mer urladdad, eller ju längre skymning, desto mer avtog det vita och ersattes med rött.





Krafter
Solenergi Dagtid så absorberade han solens energi och kunde dirigera den runt i kroppen. Det gjorde att hans ögon dagtid nästan lyste vita, medan de långsamt gick mot rött i nattens skymning. Han använde främst soltimmarna åt att påskynda den naturliga läkningen av skador, eller använde den för att känna sig extra stark och pigg. Energiintaget kunde aldrig ersätta riktig föda, men den gav honom ett litet tillskott om solen sken. I slagsmål kunde energin flyttas till andra kroppsdelar, som klor eller tänder, vilket gjorde dem väldigt, väldigt varma. Det kunde skada andra, men det gav honom brännskador som han hade svårt att läka och som gav fula ärr.

Inre mörker De som mötte honom kände omedelbart av obehaget som kröp in på själen när han var i närheten. Känslan av att något var väldigt, väldigt fel. Många ville reflexmässigt fly, medan andra inte kunde hindra vreden och avskyn från att bubbla upp till ytan. Han kunde inte hjälpa det, eller stoppa mörkret inom honom från att sträcka sig ut och försöka greppa tag i allt levande.

Ljusvargar stod emot hans mörker, och kunde bota individer som hans mörker infekterat. Telepater och empater kände av de resulterande känslorna men kunde ha svårt att känna ursprunget då de oftast var genuint deras egna. Däremot så påverkades de värre och mer direkt när de var i kontakt med hans sinne, då mörkret smittade och påverkar snabbare via psykisk kontakt. Det var inte en immunitet mot telepati, men många som försökte invadera hans sinne kände en reflexmässig vilja att ta sig däreifrån.

När han var på relativt bra humör så upplevs inte effekterna alls lika starka.

Barndom
Naberius föddes med sina två systrar, Daeva och Asbel, till en svartvargsblandad flock i numooris västra delar. Deras fader var en svartvargskorsning, och deras moder något slankt, vackert, och graciöst. Alla tre valpar ärvde moderns teckning, och det gjorde dem nästan fula i faderns ögon. Hna hade velat ha riktiga, genuina svartvargar, med bastanta kroppar, mörka fällar, och svarta sinnen. Lastor fann aldrig någon stolthet att känna för sina avkommor, och påminde dem konstant om det.

Framför allt Naberius, den mörkaste av syskonen och den enda hannen, fick utstå en hel del av nedvärdernade munhugg. Att han inte var tillräckligt, att han inte dög, att han inte var en riktig svartvarg.

Med syskonen kom han bra överens, och de bråkade och busade tills blodet rann, utan att det påverkade deras vännskap.

Men det hela kom till en punkt då situationen blev ohållbar. Faderns hårda ord hade övergått till fysiska anfall som systrarna inte kunde fly från, och Naberius inte vågade kämpa emot. Det var i blodsbergens skugga som syskonen lämnade flocken och lovade varandra att de skulle vandra Numooris marker tills att de själva föll döda.

Splittringen
Som grupp vandrade de österut. Men något var fel. De kom inte längre överens som de en gång gjort, och de tärde på varandras tålamod konstant.

Ftamför allt så hade deras sinnen börjat mogna och sanna färger börjat framträda. Asbel var inte likadan i tankarna som dem. Hon var livligare, vackrare, ljusare. Hon ville se heliga platser och sjunga i gröna skogar, ville leka i vattenfallens brus och känna snön under sina tassar. Hon ville leva, och hon ville se det goda i världen. Daeva och Naberius var båda mörker i relation till den bruna systern. De gick skilda vägar; Asbel åt ett håll och resternade två syskon åt ett annat.

Årstiderna passerade långsamt, och i med vintern kom mörkret och kylan. Den kröp inpå dem sakta tills slöjan föll över dem och deras bus blev till slagsmål och kiv till sårande ord. Daeva och Naberius bröt det hela löftet, och gick skillda vägar.

Valpar, familj, och mer sorg
I sin sorg färdades han ensam. Inpå livet kände han bitterheten komma och överta honom innifrån tills han fräste mot allt som kom honom nära. Ingen kunde lova att inte lämna honom som de hade gjort, att inte såra honom så.

Men så mötte han henne, den tik som tog över hans sinne med värme och tillit. De var unga, mycket unga fortfarande, när de blev föräldrar till en kull på tre. De var vackra saker; oförstörda, orörda av allt mörker som fanns i världen. Deras moder dock, förblev inte orörd. Lycka blev till osäkerhet, som blev till hat. Men hon kunde inte rikta den mot valparna; hennes vackra små under. Hon kunde inte heller rikta den mot sin älskade partner. Så hon vände hatet innåt, och var ljus dag blev till en evighet av mörker.

När valparna klarade sig utan di slängde hon sig i floden, och kämpade inte emot när stömmen tog henne djupt under svallet. Kvar var Naberius med de tre unga valparna, och ett hjärta vars brustna delar kämpade för att hålla bitterheten och vreden på plats. Han älskade valparna, det gjorde han, men han såg även hur de långsamt blev korrupta och förstörda av hans närvaro. Så fort de kunde överleva tillsammans utom honom lämnade han dem åt sitt öde.

Det var stunder så hatet blev så stort att han inte visste vad han skulle göra, då bitterheten och sorgen överväldigade honom. Andras lidande blev något han fann tröst i; att få andra att må lika dåligt som han gjorde. Han skrattade åt de som grät och hånade de som bad om nåd. Gudarna hade aldrig låtit honom vila, så varför skulle andra få det?

Men så kom nästa våg av värme. Tiken som tog vart hån och vart slag med ett leendet. Hon såg ljus brinna någopnstans i hans mörker, och hon ville se det skina; ville att andra skulle se skönheten hon såg som fanns där under ytan. Han föll för hennes inre skönhet och mjuka otämjbara själ.

Med minnen av förra kullen färskt i minnet vågade han knappt tro på lyckan när hon visade sig bära valpar. Hans valpar. Tanken om att se hennes ljus skina i andras ögon fick honom att våga tro på det, och när kullen på fyra valpar föddes hade värmen nästan helt lyckats smält hans kärna av kyrlig bitterhet. Han gav henne aldrig hårda ord eller hotade med våld. Han behövde inte, för behovet var borta.

Illusionen blev kortvarig. Hennes ljus som givigt honom värme sinade långsamt. Det förbyttes av något hemskt som fick honom att vilja ta valparna och fly. Gömma sig. Det var inget påtagligt, bara en känsla. Hennes skratt var fortfarande genuina, och hennes leenden gjorde än världen aningen ljusare.

När allt brast, så kunde Naberius nästan höra hur gudarnas skratt ekade i hans öron. Hon bröt samman i ett kaos av hat och vrede. Det var inga signaler, inga tecken, ingen form av varning. Åter var hans liv i spillror, och åter kände han hur hans bröst nästan outhärdligt försökte slitas itu när han förgäves försvarade valparna som var hennes mål. De hade ingen chans, och när hon gav sig efter den sista överlevande flöd blodet på allvar. Han hade sagt att han aldrig mer skulle gråta, och hans ögon var torra när hon livlös föll till marken. Valpen, Wynter för sin ljusa fäll, hade aldrig sett så mycket blod, så mycket våld, och Naberius misstänkte att valpen aldrig skulle bli den samme.

Även denna valp fostrade han bara minst möjliga innan även han övergavs. Samma bitterhet, samma hat och vrede och mörker som bultade i bröstet hade han långsamt sett brinna allt starkare i Wynters ögon. Naberius vågade inte stanna längre.

Vidare
Mörkret var överväldigande en tid efter att han åter fortsatt på egen hand. Minnena oändliga, och saknaden ännu större. Mörkret var hans enda kompanjon i resan mot öster.

I en skog som enbart bestod av dunkel och dimma mötte han en vit, reslig tik. Hennes namn var Ceres, och hon berättade om havet i fjärran öst. Han bestämde sig kanske inte helt för att det skulle bli hans mål, men det var något värt att undersöka.

Vidare österut, så förbyttes skog och fukt under hans tassar till jord och knapert gräs. Det torra landskapet var för honom både familjärt, och fullständigt främmande. Två möten var värda att nämnas, för i den enas sällskap var det länge sedan han kännt sig så avslappnad; vilket var underhållande för båda låg som stela pinnar. Den andra försökte göra sig lustig, men Naberius ignorerade den unga honan och roffade åt sig vad han kunde av det nyvunna kadavret.

Sedan fanns bara askan. Resterna av en skog så stolt, och kvar fanns askan så vit, och kolet så svart. Även här var det två möten, med tikar. Den ena lika kaxig och svår som hon såg ut, och den andra... den minns han inte så mycket av, för bara skrattet av hans forna partner och hennes vackra dans är kvar i hans minne.

Naberius lämnade eldskogen bakom sig och vandrade åter väster ut. När han passerade bergen stötte han på en ungvarg - mer valp än vuxen - och han kunde knappt se något annat än de liv han lämnat bakom sig dansa framför ögonen. Han såg inte främlingen. Det fanns bara spegelbilden av en falsk verklighet. Den unge reagerade på Naberius mörker, fräste och spottade innan han flydde.

Han tog sig vidare till höstskogen, där han upprättade ett tillfälligt hem, som inte blev så tillfälligt. I höstskogen stannade han i längre än planerat, nästan ett år. Där stötte han på flera individer, men den som hade störst inflytande var valpen Aurora. De blev vänner, och vid ett senare tillfälle räddade han henne även från de odöda som delvis tagit över skogen.

Efter Aurora tog farväl, hon skulle ut på äventyr, stannade Naberius kvar i skogen. Sjön hade blivigt hans hem, men ändå ekade tillvaron tom. Det dröjde, men till sist gav sig Naberius sig av för att leta efter vad som fattades honom; svar. Svar på varför han aldrig kunde komma till ro, svar på varför inget kändes rätt.

Efter många årstider återsågs han och Aurora på nytt. Denna gång var hon nästan vuxen. De somnade tillsammans efter att ha utbytt berättelser och sagor.

Han fann inga svar. Bara mer frågor. Efter att ha sökt sig till Relictus - en plats där mörker vilade - hoppades han få svar på varför enbart smärta och lidande tycktes följa i hans spår. Istället träffade han Aurora på nytt, med systern Varya. Det slutade med att Aurora avslutade hans liv och tillvaratog hans päls till sin samling.

Relationer
Släkt
 * Lastor (npc) - Fader - Någon som Naberius avskyr och föraktar mer än de onämnbara.
 * Aderwyn (npc) - Moder.
 * Asbel och Daeva (npcs) - Kullsystrarna, vilka han trodde skulle vara med honom livet ut. Asbel var brun med ränder, och Daeva mörk med ljusbruna markeringar och mörka ränder.
 * Larzarus, Shilo (npc) och Maltar (npc) - Valpar från sin första partner. Fostrade dem tills det att de precis kunde klara sig själva, men han klarade inte att se dem förstöras av honom, så han övergav dem sedan.
 * Wynter (npc) - Enda överlevande valpen från sin andra partner. Även denna fostrade han inte mer än nödvändigt i rädsla för att förstöra även den.

Andra relationer
 * Partner 1 (npc) - Sörjer, hatar, älskar, avsky. Förträngt.
 * Partner 2 (npc) - Trodde att det skulle vara annorlunda, men icke. Räddade deras gemensamma valp från honans sammanbrott.
 * Aurora - Adoptivdotter - Han har alltid haft en svag punkt för valpar, och Aurora var den dotter han han valt själv.

Trivia

 * Naberius var trespråkig, med nordspråk, nimorian och 'de okändas' tungmål. Hans födelseflock talade primärt nimorian men använde samtliga tre språk i vardagligt bruk.
 * I något slags mellanskede innan mörkret precis falligt fast det fortfarande är ljust, kunde Naberius ögon uppfattas lätt rosa.