Vikaan

Fysik
Vikaanen har en lätt men muskulös kropp, med en djup bröstkort som hyser ett stort hjärta och stora lungor. Benen är långa och starka, och ser bredare ut från sidan än framifrån. Ryggen är lång, flexibel och krökt mot ett lågt höftparti. Kroppen har en hög andel snabba muskelfibrer som tillsammans med den flexibla ryggraden tillåter vikaanen att röra sig väldigt snabbt. Tack vare sin anatomi och sin springstil kan vikaanen tillryggalägga långa sträckor på kort tid. Bröstkorgen är smal men muskulös, med extra muskler, främst märkbart det extra paret bröstmuskler, som ger kraft åt ett par vida fladdermuslika vingar. Vingarna är byggda för smidighet, men klarar även längre flygturer. Musklerna är särskilt utvecklade för att låta vikaanen lyfta väldigt snabbt från marken, även från stillastående. Membranet mellan de långa fingrarna är vanligtvis mörkt på ovansidan med ljusare undersida. Vingarna fungerar till stor del som en fladdermus vingar, och hålls ihopvikta mot sig själva vid sidan om vikaanens kropp när denna inte flyger. Vingarnas knogar är tjockhudade och kan stödjas mot vid behov, och vingarnas tummar används som hjälp vid klättring över steniga områden.

Vikaanens ansikte är långsmalt, med varierande välvd nos. Ögonen är skarpa och tillåter vikaanen att se längre än en landburen varg för att kunna se marken från hög höjd. Vikaanen har även utvecklat en förvånansvärt god syn i ögonens periferiseende. Ögonens färg varierar i alla olika nyanser, men vanligast är blå, grå och bruna färger. Från hjässan växer det hjorthorn, vilka varierar starkt i form och storlek från individ till individ. Hornen tappas med ett par års mellanrum under vintern så att ett nytt, helt par kan växa fram under nästkommande vår. Hornen växer väldigt snabbt och är medan de växer klädda i basthud som ger dem näring. När de är färdigväxta fejas basthuden bort. De flesta vikaaner med större horn lärde sig redan i tidig ålder att bryta hornen vid nödfall, vilket kan göra ont men inte orsakar någon skada om det görs på rätt sätt. Öronen är hängande och vanligtvis formade så att de i avslappnat tillstånd ligger strukna bakåt längs huvudet för att ge vikaanen ett mer strömlinjeformat huvud. De kan lyftas över huvudet när vikaanen är alert.

Svansen är lång, med längre päls i början och slut än mitt på svansen, och hjälper till med balans under såväl springning som flygturer. Tassarna är något längre och smalare än en vanlig vargs, med stora trampdynor som ger bra fäste mot marken för snabba manövrar. Klorna är desamma som hos vargen, om än något kraftigare. De är skapta för att gräva och springa och används sällan som vapen.

Vikaanens päls är lång och silkesaktig med varierande vågiga och lockiga inslag. Den är tät och tålig. Pälsen har en tjock, mjuk underfäll, vilken tjocknar i kallt väder och fälls i varma klimat för att undvika överhättning. Sand och smuts som fastnat i pälsen faller generellt av av sig själv när det torkat. De flesta vikaaner har blekare nyanser av beige, crème, brun och gul i fällen, men en del mörkare undantag finns. De är vanligtvis mörkare över nacke och rygg, samt vingar, höfter och svans. Hornen tenderar att skifta i blekt gräddfärgade och mörkare bruna eller orangea nyanser.



Mentalitet
Väldigt lättlärda med stark vilja och målmedvetenhet. Vikaaner avlades i syfte att jaga vampyrer. De är naturligt modiga och viljestarka, men tenderar att bli något arroganta. Då rasen endast avlats inom en och samma flock lärdes alla redan tidigt stora mängder kunskap, och vikaaner fick en fallenhet för att lära sig historier och språk likväl som strid. En vikaan som lämnas ensam tenderar dock att bli nedstämd, och på grund av det de avlats för och den kunskap de lär sig så är mycket mardrömmar inte ovanligt, vilket kan leda till problem med sömnlöshet.

Magier
Eld är den absolut vanligaste kraften hos vikaaner, då de utvecklade denna som ett vapen mot vampyrerna. De är ofta goda eldbrukare. Utöver elden så är telepatiska förmågor vanligt, och krafter som helande, ljus och förhöjda fysiska förmågor förekommer också.

Övriga färdigheter
Tack vare sitt framavlade yttre och den vanligtvis hårda träning som alla vikaaner gått igenom från det att de var valpar har arten utvecklat förvånansvärt snabba reflexer och reaktionsförmågor för att kunna jaga vampyrer.

Den Mörka Åldern
Under Numooris Mörka ålder, för runt 500-600 år sedan, kom två vita vrener till landet efter att ha flytt från sin fader - Demetrius, vilken skulle komma att bli Numooris mäktigaste vampyr. De bildade tillsammans med andra vrener, och senare även vargar ur andra arter, flocken De Vita, vilka hade som mål att kämpa mot och en dag utrota vampyrerna. Flocken bestod länge utav enbart vrener, men redan under Den Mörka åldern började flocken blandas, och avlades hårt i syfte att kunna fortsätta den kamp de påbörjat.

Kraftåldern
Under Kraftåldern fastställdes den art Vikaanerna utvecklats till, och avlandet hade resulterat i starka gener som övervägande dominerade flocken. Även när jägare ur andra arter fick ättlingar tillsammans med vikaanerna i flocken tenderade valparna att likna sina vikaansläktingar. Flocken fortsatte att förfölja vampyrer och lärde sig mycket om dem och hur de skulle slåss mot dem. Historier och kunskap fördes vidare genom generationerna.

Modern Tid
Vikaanerna i De Vita blev efter många århundradens kamp kaxigare och arrogantare, vilket ledde till deras undergång. De var fortfarande ödmjuka inför gudarna, och förde flockens och jaktens historia och kunskap vidare precis som deras förfäder hade gjort. Men en natt gav de sig ut, allesammans, för att fälla den vampyr de förföljt en längre tid. Vad de inte visste var att vampyren var förberedd. De hade varit oförsiktiga, och den oförsiktigheten kostade dem livet. Endast en vikaan kom levande ur striden.

Ärftlighet och genetiska tendenser
Vikaanerna avlades hårt i syfte att kunna jaga vampyrer, och utvecklade starka gener som är övervägande dominanta. Ättlingar i en korsning mellan vikaan och annan ras tenderar att till största del ärva vikaanens kropp. När vikaanens gener inte utgör mer än en åttondel eller mindre av en avkomma så slutar generna att vara dominanta.