Varya

❤️ Livet innan
Efter en vecka av världslig andlöshet exploderade stjärnhimlen i de mäktigaste norrsken Numoori någonsin skådat. Under den livliga ljusshowen föddes tre syskon; Valkyrian, Varya och Vit. I Ötamons djupa vrår fann sig en mamma ny mening i livet. Ur den hemsökande historia hon aldrig skulle kunna fly, ur förruttnelse och svärta, hade något magiskt grott. Blue tackade Gudarna för miraklet av hennes friska barn.

Kärleken modern hade för sina barn var bottenlös. Men med dess överväldigande styrka kom också ett rivande vemod. Det tunga, mörka förflutna hade missfärgat hennes äkta, pura färger; fläckar av outgrundlig fasa och paranoia. Rädslan att förlora dem, att de skulle skadas eller något värre än så, åt upp henne inifrån. I en akt av fruktan, men förklädd i kärlek, isolerade hon dem från omvärlden.

Barndomen var en fylld av lycka, värme och kärlek. Om än den lilla familjen var långt från perfekt kändes det aldrig så. Varje dag presenterades som deras, och världen var deras lekplats. Inget kunde skada dem. Monster, väsen av skuggor och mörker fanns bara i sagor.

❤️ Hans uppenbarelse
Det var precis som i berättelserna. Månen stod högt på himlavalvet och stjärnorna låg spridda likt pärlband av diamanter. De förvuxna träden och bäddarna av månblom väntade i tystnad på skådespelet som skulle äga rum. Under Ötamons trollbindade atmosfär träffades Varya av verkligheten för första gången. Den råa, hårda, bitande och blödande verkligheten.

Hans ögon glödde likt solar. Handlöst föll hon för Hans ord, Hans sätt att röra och föra sig. Berusad av Honom, av känslan Han gav henne, blev hon ett lätt byte. Varya hade inte haft något emot att förlora sitt liv till Honom, men ödet hade andra planer. Det liv som färgade månblommorna röda den natten var inte hennes eget, utan hennes mor.

De tre, unga syskonen fann sig rådlös av den hårda förlusten. Tiden efter var suddig och rörig. I sitt sökande efter tröst, trygghet och svar flöt dagar och veckor bara samman. Livet utan deras mor, bortom Ötamon och allt de vetat, var skräckinjagande. Vilsenheten i det unga vargahjärtat var världsomvälvande. Det lilla de visste om verkligheten smulades långsamt sönder inför dem. Fanns det någon sanning i vad deras mor lärt dem, eller var de bara lögner maskerade?

Motgångarna var många. Men när världen omkring dem rasade samman höll syskonen hårt om varandra. De fann styrka, mod och hopp i sitt syskonskap. Men de var ännu unga och oerfarna, och världen delade deras vägar åt. I en hjord av odöda splittrades syskonskaran, oförmögna att hitta varandra igen.

❤️ Hans kallelse
Det gapande hålet i hennes hjärta växte sig bara större. En hotfull ensamhet och en skärande besvikelse fyllde henne. Hoppet hade börjat sina, och Varya hade tappat sin tro på livet. Men i hennes mörker fann Han henne. När viljan var förlorad och mörkret trängt sig tätt inpå kom Han. Som en gåva skänkt från någon högre makt skred Han fram med ett brinnande ljus. Vintern hade lämnat hennes själ blå av kyla, men vid Hans beröring var det som att våren blommade inom henne. Han gav henne de svar hon så länge sökt. Han gav henne en plats i världen, en trygghet i verkligheten som äntligen visade sin sanning. Varya kan aldrig glömma den känslan.

Even blev svaret på allt. Svaret på hennes ensamhet, hennes saknad av föräldrar, hennes mentor och hennes ledstjärna. Kärleken hon hyste honom var oändlig och det fanns inget Han kunde kräva som var för mycket. I Hans gyllene ögon badade hon i strålglans, och när de var röda blev det hennes order. Det var en akt av närhet, av uppskattning, och Varya njöt av att vara Hans att dricka.

Men hur mycket än Varya önskade att tiden skulle stanna, gjorde den aldrig det. Med hennes mognad kom nya lustar. En dröm om att var Hans, i alla dess formler. De blå ögonen såg inte längre på Honom med kärleken från ett barn, utan istället med en åtrå. En obesvarad kärlek, en sådan hon aldrig skulle yttra högt, men som ändå skar likt knivblad i hennes hjärta. Ur hennes bristande självkänsla, ur det fruktansvärda självhatet, grodde en avundsjuka. Varför var hon inte tillräcklig? Känslan kom att svälja henne hel.

Skönheten blev ett vapen och ett försvar. I sin förtvivlan fann hon sin tröst i den, i att vara vacker. Det var en passion, ett ivrigt begär, att vara den vackraste. Men hon var inte det, och skulle aldrig komma att bli. Det var insikt som torterade henne, som slet i henne i bitar. Avundet blev större, intensivare. Andra honors fägring blev ett hot, och långsamt växte viljan att beröva dem på det större. Om hon kunde se ut precis som Han ville, när Han än ville, skulle hon då vara den enda?

Hungern var lika vild som det stormande havet. Den outhärdliga törsten att vara åtrådd ledde henne in i ett våldsamt mörker. Svald av sitt begär fann hon sig själv i Ötamon igen, i sin egen allra djupaste avgrund. Där mötte hon någon som gav hon allt hon sökt, allt hon längtat efter. Hans blå ögon såg på henne med en förtrollande hänfördhet. Ruset av hans blickar, av de elektriska vibrationerna som genomsyrade hennes kropp, ledde henne djupare in i sitt eget fördärv. Tanklöst, hjärtlöst, försökte hon ta hans liv, för att stilla sin egen själviska svält.

💔 Hans välsignelse
Världen förblev svart efter den natten. Förblindad i sitt eget vredesmod och sin rädsla. Skam präglade henne, om än dess ursprung var lika tvetydigt som hennes sinne. Hon fann sig själv splittrad, sprucken under tyngden av hennes självhat, av hennes otillräcklighet.

Hennes hjärta hade vissnat, torkat ut likt en blomma. Den vackraste tik hon någonsin lagt ögonen på var det som fick det att falla sönder. I blicken fanns bara ett djuriskt, otämjbart hat. I sin vrede, sin avundsjuka, i sin tröst och i sin hunger, förlorade hon det sista greppet om sig själv. Varya grät högt, ropade patetiskt efter Honom, hennes befriare, hennes ledande ljus. Vem kunde rädda henne, om inte Honom?

Och Han fanns där. Återigen uppenbarade Han sig, som en gåva från ovan. Hans röst var likt den mjukaste melodi och när Han ömt hyschade henne till tystnad lyfte smärtan. I Hans famn kunde hon se livet få färg igen.

Fysik


Varya har definitivt ärvt sin mors kroppstyp, om än inte lika bräcklig. Hon har en mankhöjd på 95 centimeter  och en vikte som vilar på 64-66 kilo. Hennes päls består av längre, något finare hårstrån som ger den en lyster och mjukhet.

Varyas päls är vit och svart. Det vita i sig är faktiskt inte vitt, utan Varya har ärvt en släng av sin mors albinism, vilket gjort att hon har fläckvis pigmentfri. Det kallas då vanligen leucism, eller "piebald". Lecuism har inte samma starka bieffekter som albinism har, och gör inte att hennes hud eller ögon är känsliga emot sol eller annat ljus.

Hela Varyas ansikte är vitt och markeringen slutar tvärt på hjässan. Det vita sträcker sig ner över halsen, men också upp över nackryggen och runt som en krage. Hennes mage är också vit. På framtassarna är hennes tår markerade vitt, liksom bakbenen fast de har högre "strumpor" som slutar vid hasen.

Hennes ögon är klart blåa och hennes nos är rosa. Detta är effekt från lecuismen. Det är tydligt att Varya ärvt sin mammas ögon. Hennes trampdynor är i samma färg som nosen. Hennes klor är klara och kargen som hennes mor hade i sig gör att de är ut- och infällbara.

Yttre mörker
Svart, tung rök.

Tenebris

 * Even - För alltid i skuld till Dina ovärderliga råd.
 * Grendel - Förlåt, pappa. Jag vet att jag oroar dig, men jag gör mitt bästa.
 * Enilorac - Jag ska se till att du ångrar dig, om det så är det sista jag gör.
 * Gehenna - Dina ord är kalla, men raka. Det, om något, kan jag uppskatta.
 * Jodano - Vad kan jag säga? Du är en skithög.
 * Aurora - De skulle kunna skala mig ren, plocka isär mig ben för ben, men aldrig ta min kärlek till dig ifrån mig.
 * Nephania -
 * Ivo - Du har en uppgift; göra Aurora lycklig. Sabba. Det. Inte.
 * Dalia -
 * Lupin -
 * Malva -
 * Syren -
 * Tibast -
 * Tistel -
 * Viol -
 * Tyrvi -
 * Arkal -

Släkt

 * † Blue - Jag är ledsen att jag sålde våra själar, och jag lever med den skulden varje dag.
 * Vit - Stjärnorna ledde inte våra vägar samman. Vänta inte på mig, jag kommer inte vara där.
 * Valkyrian -

Vänner

 * Kolzak ❤️ - "När du är borta, hungrar så vilt min själ. När du är nära, längtar jag likaväl."
 * Blair - Jag har hittat värmen av vänskap i din sargade själ. Tack, för du har gjort mer än du förstår.
 * Yrjö - Min vän, jag ser en del av mig själv i din spegelbild. Vi delar något, du och jag.
 * Shiva -

Övriga

 * Erathor - Vem är du att se på mig med dina dömande ögon?
 * Hector - Vem du än var för mig, vem jag än var för dig, är inte den samma idag.
 * Laali -
 * Mivria - Så sagorna var sanna; en hopplös romantiker enda ner i graven.
 * Molok -
 * Pond - Jag uppskattar alltid någon med ett öga för skönhet.
 * Vasilisa - Jag hoppas våra vägar aldrig korsas igen.
 * Wunjo - Du gav mig en glimt hopp, och jag tog den. Tack.

Trivia

 * Varya har leucism, vilket innebär att hon inte är fullt "albino" utan snarare fläckig albino. De vita partierna av henne är alltså pigmentfria.
 * Wulfric är Varyas halvbror. De delar samma pappa (Othello).
 * Varya är duktig på stjärnbilder och att kunna tyda dem för navigation. Det lärde Hector henne i ung ålder.
 * Två unga korpsyskon hänger med Varya sedan de var små då Varya dödade deras föräldrar för att göra sin dräkt av vingar. Korpsyskonen lämnade Varya efter att hon förbannade sig över Gudarna.
 * Varyas första offer var en silvervarg som hetter Prvi, vilket betyder "den första" på bland annat serbiska.
 * Varyas pinterest
 * Varya fick ett halsband av Kolzak i detta rollspel som hon oftast bär. Det ser ut såhär [länk]