Isvarg

Fysik
Isvargen har ett relativt enkelt utseende. Kraftig benstomme och helt vit eller ljust blågrå yvig päls med breda tassar. Oftast har de inga tecken eller större skiftningar på kroppen utan har en solid färg. Ögonen är oftast grå, vita eller blå.

Deras utseende ger dem ett utmärkt kamouflage bland de öppna snö- och istäckta vidderna på Glaciären där de annars kan vara väldigt utsatta.

Deras päls är tät och skyddar dem väl från kyla och vind, men de överhettas istället lättare i solljus och varma klimat.

Mentalitet
Isvargarna har kommit att bli ett väldigt isolerat släkte då de lever så avskilt från resten av landet i ett sådant ogästvänligt klimat som stöter bort alla utom de mest envetna vandrarna. De har därför naturligt blivit väldigt reserverade till främlingar och ogillar att de kommer för nära inpå. De håller sig för sig själva i mindre flockar.

Isvargarna är väldigt individualistiska, men vet samtidigt att de behöver varandra för överlevnad. Är du inte själv stark så överlever du inte är en väldigt vanlig inställning. De söker sig sällan till andra vargar utanför flocken, till och med andra isvargsflockar, om det inte är för att till exempel hitta en partner. Det är inte ovanligt att de blir väldigt defensiva och jagar bort främlingar.

Krafter
Isvargarnas vanligaste kraft är deras blodsätt is. Den utvecklades då deras förfäder bosatte sig på Glaciären för länge sedan och har kommit att bli väldigt viktig för att klara av det hårda klimat de utsätts för. Valpar som föds utan kraften dör ofta tidigt om de föds i fel årstid. Kyla, vind och siande är också vanliga sekundära krafter. En isvarg får aldrig eld eller värme som kraft.

Blodsätt:


 * Is

Vanliga krafter:


 * Kyla
 * Vind
 * Siande

Kan inte få:


 * Övriga blodsätter
 * Eld
 * Värme

Historia
För länge sedan fanns det en grupp vitvargar som sökte sig norrut och bosatte sig någonstans i området som idag är känt som Wintera. De kom under flertalet generationer att anpassa sig mer och mer till det kyliga klimatet och utvecklade sitt egna språk; vinterspråket. Det var även under den här tiden som de allt oftare började kalla sig själva för vintervargar, som för att bestryka att de var starka och härdade för ett liv i norr.

Vissa av dem började så småningom vilja söka sig ännu längre norrut för att se hur mycket de kunde klara av, för att se hur deras styrka och uthållighet kunde sättas på prov ytterligare. De andra höll inte med. Det var så vintervargarna delade på sig, en grupp vandrade norrut över bergen till Glaciärens karga vidder, medans den andra gruppen stannade kvar kring den lite mildare bergskedjan. De kom att utvecklas till vad som idag är isvargar och zimaer.

Då vintervargarna anlände till Glaciären så möttes de av hårda vindar och en kyla olik något annat de behövt uthärda förut. Bristen på mat och flytande vatten visade sig snart också vara ett problem. Många av dem svalt eller frös ihjäl under de tidiga månaderna, men de vägrade ge upp. De skulle bevisa att de var de starkaste och mest härdade vargarna i hela landet, och de vägrade återvända till bergen då det skulle bevisat att de inte klarat av det, att den andra gruppen haft rätt.

Med tiden så lärde de sig hur de skulle överleva. Det var en konstant kamp mot vädret och mot bristen på resurser. De frodades kanske inte, men de överlevde. Det var det enda som räknades.

Genombrottet kom då åratal av slit och misär resulterade i att de lärde sig kontrollera självaste isen. En kraft de inte visste existerade förrän då. I takt med att kraften blev allt vanligare hos de valpar som föddes så förstod de att det var nyckeln till allt, att det var svaret som de så länge letat. Att det var styrkan de behövde för att inte bara överleva, utan för att leva.

Och så föddes isvargarna. Stolta och starka. Kalla och härdade. Som gjorda för att överleva i de kargaste och mest ogästvänliga av klimat.

Kultur
Isvargarna är ett nomadiskt och individualistiskt släkte. De vandrar långa sträckor för att följa sina byten och har därför sällan helt fasta boplatser. De vandrar ofta mellan många olika utmarkerade platser inom sina revir i jakt på förnödenheter. Det händer relativt ofta att flockarna delar upp sig i mindre grupper tidvis för att öka chansen att hitta det de söker. Väder och vind ställer ofta till det för dem även om de är väldigt anpassade för klimatet. Där har deras siare kommit väl till användning för att kunna förutse till exempel hårt väder eller brist på mat.

De är väldigt reserverade till utomstående vargar, även andra isvargsflockar och de drar sig inte för att jaga bort främlingar som kommer för nära inpå. En stor anledning till detta är de bristfälliga resurserna de har att tillgå, de behöver dem för att själva överleva och vill sällan dela med sig. Att leva så pass åtskilt från resten av landet har inte direkt hjälpt heller.

Vinterspråket är det största och vanligaste språket som talas, men främst nordspråket går att höra på sina håll.

Deras tro baserar sig i grunden på andar och gudar, men fokuserar mer på den egna individens själsliga som kroppsliga styrka och framgång för att kunna överleva. De vet att de behöver andra vargar för att överleva, men om de själva inte är starka och drar sitt egna lass så finns där ingen som kommer dra det åt dig. Du måste bidra för att få delta.

Gudarna och andarna kan hjälpa individen att nå dit den vill, men det krävs mycket hårt arbete för dem att bevisa att de är starka nog att leva på Glaciären. Endast de starkaste klarar sig, och flockarna respekterar de individer med starkast själar och mest framgång.

De vanligaste gudarna de tillber är Kaito och Windfari, men det är inte alla isvargar som uttrycker sin tro så öppet.

Övrigt
Ärftlighet Deras gener är varken mer eller mindre dominanta än en Gråvargs. Iskraften förekommer hos blandraser i viss utsträckning.