Azazel

Personlighet
Azazel är en övervägande lugn individ som försöker ta det mesta med ro. Han behandlar andra som de behandlar honom, men ser inget nöje i onödigt käbbel eller stridande. Han tycker om att retas och busa med de han känner, och kan till och från bli ganska sarkastisk. Av främlingar uppfattas han oftast som lugn och kanske en aning tillbakadragen på grund av sitt vaksamma sätt. Han är dock allt som oftast hjälpsam. Han tar lätt illa upp om någon kränker hans värdighet, och blir snabbt irriterad på yngre individer som försöker verka störst och bäst, ofta för att de påminner honom om en ung och dum version av honom själv. Det är dock sällan han blir arg eller visar mycket av irritationen utåt.

Utseende


Azazels utseende är något som har förbryllat många. Trots att han räknas till fakargens släkte så finns där ingenting vid ett ögonkast som för tankarna till vargen. Detta kan anses såväl vackert som groteskt i "rena" vargars ögon. Han ser helt ut som bevingat lejon, med en lång och stark kropp, breda ben och stora tassar. Den extra muskulaturen Azazel har för sina vingar gör att han är något bredare över bröstet än ett vanligt lejon. Han äger kattens grace, och har till det lejonets styrka och tyngd vilket gör honom till en tuff motståndare. Azazels nacke, hals, bröst och buk kläs av en tät och mörk lejonman som skiftar i orangea nyanser runt huvudet. Hans ögon är mjuka och klarblå, och ansiktet kläs ofta av ett varmt leende.

Azazels vingar liknar de hos en kalkongam. De är långa och breda, med mörkare topp och ljusare botten. Tack vare vingarnas utformning kan Azazel färdas långa sträckor genom att glidflyga, utan att behöva slå ett enda slag med vingarna. Han är dock inte lika snabb på att manöverera i luften som många mindre fakarger, eller fakarger anpassade för akrobatiskare flygtekniker. Å andra sidan skulle han övervinna de mer akrobatiska fakargerna i längre flygningar, då hans glidflygande sparar mycket energi. Azazels rygg kläs av mjuka fjädrar, och han har stora stjärtflädrar som växer ut strax ovan svansroten.

Azazels kropp kläs av många varierande stora ärr. De mest märkbara är en samling bränsår över hans ben och sidor efter att han låg inburad i öknen. Flera av dessa ärr kläs idag av fläckvis vit päls där pigmenten i huden förstörts. I ansiktet och över skuldrorna har han även flertalet ärr efter otaliga strider. Under kriget ådrog han sig ytterligare ärr under buken och i ljumskarna efter de istappar han landat på.



Krafter
Vind Azazel äger kraften vind, och är väldigt skicklig i sitt användande av kraften. Han använder den oftast som hjälp för att färdas längre sträckor medan han flyger, men har med lång erfarenhet lärt sig många varierande avancerade tekniker med kraften. En del är sådant han lärt på egen hand, men mycket är tekniker som han har sett andra använda och kopierat från dem. Han kan bland annat:
 * Styra större och mindre flöden av luft
 * Knuffa andra eller sig själv med vind
 * Leda vinden mot sig själv för att lättare fånga dofter
 * Delvis dölja sin egen doft från andra med samma teknik som ovan
 * Skapa projektiler av sammanpressad luft
 * Skapa trådar av sammanpressad luft som kan användas likt piskor
 * Skapa en vass, virvlande sköld (kan liknas vid propellerbladet på en flygplansnos)
 * Stanna luftflödet inom ett begränsat område så att det inte går att inandas
 * Dra luften ur andras lungor så att de får svårt att andas, men det kräver mycket koncentration

Barndom
Azazel föddes utanför Numooris gränser. Han växte upp tillsammans med sin släkt på ett bergsfläckat slättlandskap, där vindarna svepte över klippor och böljande gräs. Han hade en trygg och fridfull barndom, med många syskon och jämngamla. Redan som liten grodde dock äventyrslusten inom honom, och Azazel testade gärna sina vingar vid varje tillfälle som gavs. Hans upptäcksfärder blev längre och längre för varje gång han gav sig ut, och för varje lyckad tripp så blev han säkrare och säkrare på sig själv.

Han växte upp till en stödding tonåring som tog lätt på livet. Självgod och övermodig så hade han tröttnat på barndomens kortare äventyr, och bestämde sig för att ge sig ut och upptäcka resten av världen. Han tog avsked av sin familj, och följde vindarna söderut på vad som skulle komma att bli en flerårig resa. Han fann sig slutligen över glaciärens karga vidder, och korsade de norra bergen in i Numoori.

En utmaning
Efter en tid av planlöst strövande och upptäckande av det nya landet så korsades Azazels väg av Nevada, ledaren över den då beryktade flocken Devils. Nevada såg något användbart i den lejonlike fakargen, och erbjöd honom en utmaning. Om Azazel klarade den så kunde han få bli del av Devils. Naivt bländad av av flocken och ledarens rykte så gick Azazel med på utmaningen, utan att veta vad han gav sig in på.

Så snart som han accepterat utmaningen så fångade Nevada honom i en perfekt rund bur av silver. Azazel tvingades vandra i den trånga buren de många milen från öarna till öknen, ledsagad av Nevada och den björnlike Zayev som befunnit sig vid ledarens sida. I en nordlig del av öknen lämnades han sedan för att dö. Nevada berättade för resten av flocken om burfågeln som tynade bort i ökenhettan. Medlemmarna besökte honom, delvis av nyfikenhet för att se det bisarra lejonet med egna ögon, och delvis för att skratta åt hans öde.



Han satt fast i buren länge, helt utlämnad åt öknens obarmhärtiga klimat. Om nätterna kläddes buren av frost, och om dagarna blev dess metall så hett att Azazel för evigt skulle bli märkt av dess brännande galler. När Nevada slutligen återvände så väntade sig ledaren att finna ett stinkande lik, men som av ett mirakel hade Azazel lyckats hålla sig vid liv. Han var trött, utmärglad, och den kaxighet han tidigare ägt hade bränts bort, men han var vid liv. När han befriades så leddes han på ostadiga ben till ett vattenhål, där han fick möjlighet att vila och återhämta sig. Han hade klarat utmaningen, och hade bevisat sig värd en plats i flocken. Gam av öknen, och medlem bland Tenkais ättlingar.

Devils
Att han hade klarat sin utmaning innebar dock inte att flocken mottog honom med öppna armar. Devils visade sig vara en tätt sammansvetsad grupp, som var ovilliga att släppa in främlingar i sina led. Till en början vågade Azazel knappt se åt deras håll, och gjorde vad han kunde för att undgå deras blickar: Ögon som sade att han inte var en av dem, att han inte var värd något, en grotesk varelse som var lägre stående än sanden under deras tassar. Han avskydde det. Efter en tid så började dock den första fientligheten att avta. Azazel möttes upp av Kyoko, vilken var den första att visa acceptans mot honom när hon erbjöd sig att hjälpa honom att reda ut tovorna han fått i sin man. Hon ledde honom sedan till en djup grotta bland de lågrankade flockmedlemmarnas lyor, så de märkt ut som hans. Azazel tackade henne, men skulle i efterhand aldrig komma att använda boningen. Han stod inte ut med tanken på att trycka in sig själv i ett nytt, trångt fängelse.

Azazel bestämde sig tidigt för att visa sig värdig i flockens ögon. Han utförde flitigt alla uppgifter de gav honom, från de enkla till de rent befängda. Han hade knappt hunnit tillfriskna efter sitt inträdesprov förrän han sändes ut på jakt efter en björn; en uppgift uppenbart påhittad för att driva med flockens nytillskott. När Azazel återvände med en dräpt björn så möttes han på nytt av Nevada. Vid ledarens sida stod en ny, randig fakarg. Saturn hade anlänt på reviret och förkunnat att han ville bli medlem i Devils. Eftersom att Azazel lägligt dykt upp så beslutade Nevada att Saturns inträde blev att slåss med Azazel. Azazel, som redan var trött efter sin strid med björnen, förargades av hur i det närmaste barnsligt enkelt Saturns inträde var, i jämförelse med hans eget, men han kunde inte säga emot ledaren. När Nevada efter en stund avbröt striden och sade sig vara nöjd med resultatet, så gavs Azazel uppgiften att introducera den nyvärvda medlemmen till öknens vidder.

Starka känslor
Det positiva med att ha en ny nykomling i flocken var att Azazel inte längre var lägst i rang. Han slutade få befängda uppdrag av de andra medlemmarna, och tilläts att sträcka på vingarna och besöka områden utanför reviret utan direkt order. Hans nyfunna frihet var dock inte fullständig. Azazels ilska och avundsjuka mot Saturn fick få tillfällen att avta, då han fått i uppgift att hålla koll på den nya fakargen. Han ogillade Saturns personlighet, avskydde hur lätt han kommit undan och Saturns hånfulla sätt, men mest av allt avskydde han hur attraktiv han fann den andra fakargen.

Med tiden, och många bråk och förolämpningar sinsemellan, så kom dock känslorna att förändras. Sakta så visade sig Saturns spydighet och hån vara en fasad för något osäkrare. Något skört, som Azazel tvingades erkänna att han kände igen. Vad som började som aggressiv avundsjuka övergick långsamt i en bråkig vänskap, och senare i något starkare än så. Ogillande kommentarer och fula smeknamn övergick i lekfullare skämt, och de förvirrade känslorna visade sig vara besvarade när Azazel i en stund av frustrerad svaghet till slut erkände den attraktion han kände för den andre.

Krig
Det gick inte att undgå att flocken rustade för en kommande strid. Vad Azazel dock inte vetat, som han råkade överhöra av en slump, var att flocken släppt in nya medlemmar i syfte att låta dem offras först. När han nu visste så kändes det självklart, och insikten rörde upp mycket av de starka känslor Azazel haft bubblande under ytan sedan han kom till flocken. Han behövde komma bort och tänka. Han lämnade reviret i öknen, men stannade på savannen i närheten. En del av honom ville fly, men han visste att om han gav sig av nu så skulle han jagas för resten av sitt liv. En annan del — en arg och envis del — ville fortfarande få igen för det han utstått. Ville visa sig värd något, för att kunna överbevisa de som sett ner på honom.

När han återvände till öknen så dröjde det inte länge förrän flocken gav sig av norrut, mot Numoorislätten. Där möttes de av Qu. Flockarna drabbade snabbt samman, och Numooris åttonde större krig tog vid. Det var en svår och blodig kamp, och många vargar fick sätta livet till. Flocken Cierzo anslöt sig på Qu's sida, men Devils lyckades hålla striden jämn.

Som av ännu ett mirakel så lyckades Azazel komma levande ur striden, om än knappt. Frostskador bet i hans vingar, och en hård kraschlandning hade lämnat honom med brutna ben och djupa sår efter istaggar som skjutit upp ur marken. Driven av adrenalin och chock så fortsatte han strida trots skadorna, men chocken räckte bara en kort stund innan blodförlusten tog ut sin rätt. Hade inte Nevada kommit till hans undsättning och helat honom då, så hade Azazel troligt inte undkommit Chaibos den natten.



Broder
Azazel var så svårt skadad efter kriget att han inte kunde gå på egen hand, än mindre vandra tillbaks till öknen med flocken. Han bars istället hem på ryggen av Zayev, samma flockmedlem som varit med när Azazel först antagit Nevadas utmaning. Azazel hade bara pratat sporadiskt med den blå björnen under sin tid i flocken, men hyste ingen omedelbar avsky för honom. Zayev var själv en av de lägre stående i Devils, och var en av få medlemmar som inte deltagit i den mobbing som förekommit.

När de äntligen nådde öknen igen så tog de sig till ett av revirets vattenhål, där Azazel tvingades stanna under en tid medan han läkte. Zayev stannade hos honom under läketiden och höll honom sällskap. När Azazel nu fick chansen att lära sig mer om Zayev så insåg de att de hade väldigt mycket gemensamt. Även om omständigheterna som lett dem till flocken var olika, så delade de mycket av de känslor och insikter de fått under sin tid här. En vänskap formades, som med tiden skulle utvecklas till något starkare än så. Två bröder, i allt utom blod.

Sökande
Kort efter kriget, när flocken hade fått chansen att börja återhämta sig, så började oroliga nyheter sprida sig mellan medlemmarna. Nevada hade försvunnit. Sökpatruller sändes ut över hela landet för att leta efter honom, och Azazel var en av de som sändes ut. Han gav sig österut, över savannen och vidare norrut längs kusten. Hans tid sökande förde honom längre bort från öknen än vad han varit på många år, och det var inte första gången som han fylldes av längtan att bara ge sig av, fortsätta bort och inte återvända. Men han återvände, utan att ha funnit spår eller tecken på vad som hänt den försvunna ledaren. Han återvände, för att han lovat Saturn. Partnern hade följt honom en bit på vägen österut, och Azazel hade velat berätta för honom hur han kände. Hur flocken kvävde honom. Hur hans känslor för Saturn hade förändrats. Men han hade inte kunnat. Inte då. Istället hade han bett Saturn att möta honom i öknen när de återvände, så att de kunde tala ut.

Mötet hann dock inte bli av. Nästan samtidigt som Azazel återvände så samlades flocken för att dela vad de funnit, eller snarare inte funnit. Sökandet hade varit fruktlöst. Nevada stod inte att finna någonstans, och de behövde inse att han troligtvis var död. Tramptass, som varit Nevadas högra hand under lång tid, steg upp och tog med tungt hjärta över ledarplatsen. I samband med detta så förkunnade han att för den här gången, och den här gången enbart, skulle han tillåta att de som önskade fick lämna flocken utan konsekvens. Azazel tog chansen utan tvekan, villig att riskera att det hela var en fälla. Men det var det inte. Han lämnade Devils som en vän till flocken, och vid hans sida följde Zayev, som även han valde att lämna öknen bakom sig.

Frihet
Friheten efter Devils var underbar. Det var som att de båda kunde andas igen, men innan Azazel helt kunde hämta andan så hade han ett svårt löfte att infria. Han lyckades hitta Saturn igen, snart efter att ha lämnat flocken, och det var tydligt att Saturn inte var villig att se Azazels sida av det hela. Azazel försökte att be om ursäkt, förklara att han inte kunnat möta Saturn som lovat eftersom att Tramptass kallat dem till möte innan han hunnit söka upp honom. När valet givits att lämna så hade allt gått så snabbt. Där hade inte funnits någon tid att tala ut innan, inte förrän nu. Saturn ville inte lyssna, och Azazel tvingades lämna den han en gång älskat med en djup sorg i bröstet.

Han återvände till Zayev, och fann tröst hos sin broder och i friheten de äntligen hade. Till en början hade Azazel tänkt lämna landet igen för att återvända till den familj han lämnat för så många år sedan, men han ville inte lämna sin nya broder, och sköt därför på planerna. Istället så var det första de gjorde efter mötet med Saturn att ta sig till lavaöknen, där Zayev under sökandet efter Nevada hade träffat en hellhound-tik som han lovat att möta igen. Naira slog följe med dem, och trion gav sig av på en gemensam resa ut i Numoori.

Skogsbranden
När den stora branden drabbade den dåvarande Lövskogen så lockades trion tillbaks österut. Branden var ändå nära det som bröderna under lång tid kallat hem, även om de visste att de inte skulle kunna gå nära Devils igen så snart efter att ha lämnat dem, för att inte riskera att flocken ändrade sitt beslut i att låta dem gå. Istället stannade de på savannen, där de på avstånd kunde beskåda ljuset från branden i fjärran. Azazel kunde dock inte hålla sig helt borta från elden, och tog sig av nyfikenhet närmre via luften. Han hade inte tänkt ta sig för nära, men när en allt för bekant röst hördes bland lågorna så fanns där inget Azazel kunde göra annat än att sätta fart mot källan. Snart kunde han skymta Saturns utslagna skepnad genom röken. Hur hårt deras avsked än varit så kunde han inte lämna honom i infernot. Med risk för sitt eget liv så dök han till Saturns undsättning, och han lyckades med stor ansträngning bära Saturn i säkerhet.

När Saturn återvände till medvetande så visste Azazel inte vad han skulle säga. Han ville inte starta ett nytt bråk. Men Saturn tackade honom, och bad om ursäkt. Tiden som gått hade gett honom möjlighet att tänka, och försöka förstå. Han skulle alltid älska Azazel, och ville egentligen inte att han skulle gå, men han förstod nu att han inte heller kunde tvinga honom att stanna. Azazel var tacksam. Han ville att de skulle kunna dela på sig som vänner, och även om det uppenbart gjorde ont hos dem båda, så gick Saturn med på det. Det var en stor lättnad för Azazel, och när han lämnade Saturn igen så hoppades han att vännen kände detsamma.

uppdaterat hit

Undern trions resa så kom Zayev och Naira varandra nära, och sakta men säkert blomstrade kärlek mellan de båda hellhoundsen. En kväll när Azazel väldigt medvetet lämnat paret ensamma en stund så lyckades Zayev till slut yttra sina känslor för Naira. Han älskade henne, och hans känslor var besvarade. Lyckan de delade var varm och sprudlande. Det dröjde inte många veckor innan det stod klart att Naira väntade deras valpar.

De båda vännerna gav sig ut på en egen vandring. Deras band var starkt, och de kom att se varandra som bröder i allt utom blod. Till en början hade Azazel tänkt lämna landet för att återvända till den familj han lämnat för så många år sedan utanför Numoori. Han kom dock att skjuta på planerna då han inte ville lämna sin blå broder. De rörde sig västerut, och sökte upp en vän till Zayev som visade sig vara en nätt liten hellhound-tik vid namn Naira. De tre vandrade sedan tillsammans länge, och kom alla att bli nära vänner. Fakargen upptäckte snart efter att deras vandring lett dem tillbaks till öknen och senare savannens vidder att de båda helveteshundarna hyste starka känslor för varandra, och han var väldigt lycklig för deras skull när det senare visade sig att de skulle ha valpar tillsammans.

Av en slump kom de tre vännernas väg att korsas av en gråögd främling, som visade sig vara ledare över en ännu ung flock av blivande vampyrjägare. Både Zayev och Naira hade upplevt vampyrernas skrämmande närvaro, och de beslöt att ta del i Dimitrijs flock. Azazel var skeptisk, och vägrade ge upp sin frihet för att ta del i vad han ansåg var ett självmordsuppdrag. Han kunde dock inte hindra sina vänner från att ansluta sig till flocken, och valde att stanna i närheten även om han inte deltog i det flocken gjorde. Zayev och Nairas valpar föddes inte långt senare, och Azazel kunde inte ha varit lyckligare. De var det närmsta han hade till en familj i landet, och Arno och Oberon kom att bli som hans brorsöner. Han stannade länge hos familjen och såg de små växa upp. Han insåg dock att han inte kunde följa sina vänner på den väg de valt, och insikten skar djupt i hans hjärta.

Efter att ha stannat i närheten av sin broder och familjen under en längre tid så kom Azazel att fatta beslutet att det var dags att fortsätta vidare. Hur gärna han än ville stanna hos Zayev och Naira så kunde han inte följa dem för evigt, och han önskade fortfarande att få återvända till sin familj utanför Numoori. Efter lång tid tillsammans insåg han att han behövde skiljas från sin bästa vän. Deras avsked var svårt, och kändes overkligt för de båda bröderna. Azazel lovade att återvända en dag.



Med blandat tungt hjärta och spirande längtan begav sig Azazel från den plats han under så lång tid levt på, lämnade det han kallat familj och gav sig ut på den långa färden som skulle föra honom hem. Ut ur Numoori. Efter en lång och hård färd återförenades han slutligen med sin första familj, många år efter att han hade gett sig av från första början. Han var lycklig, men saknaden efter Zayev var alltid stor.

Det var med återfunnen energi och ett tydligt mål i sikte som Azazel ett par år senare gav sig av på nytt. Han återvände till Numoori för att finna sin broder. Han färdades till Acheratiskogen, där Zayev och familjen stannat, men fann platsen öde. Tecknen på flocken som en gång varit där fanns kvar, men var redan gamla. Azazel spenderade ett par dagar i skogen, vilande och stundvis kallande efter brodern som inte var där. När det blev tydligt att flocken inte fanns kvar i närheten så lämnade Azazel skogen för att leta efter dem. Hans sökande förde honom runt Numoori, men till slut fick han upp ett spår. Han tog sig till Islagunen, där främlingar berättade att de träffat en blå björn, och vargar som matchade de beskrivningar som Azazel gav. Efter vad som kändes som en evighet av sökande fann sig Azazel snart flygande över bergen igen, kallande och lyssnande i hopp om svar. Ett svar som kom i formen av en flocks röster, ylande i en dal bland högresta bergkammar. Det var med sprudlande glädje och lättnad som Azazel återförenades med Jägarna och Zayev.

Azazel stannade med Jägarna igen ett slag, innan han beslöt sig för att ge sig av på nytt. När han lämnade Numoori för en sista gång så var det med Zayev vid sin sida.

Relationer
Familj i allt utom blod
 * Zayev - Min broder och bästa vän. Jag älskar dig. Var jag än är så är det hos dig jag är hemma.
 * † Naira - Jag saknar dig, min vän. Vila i frid.
 * Arno - Du har vuxit upp och blivit — och jag säger det här med all kärlek — lika ful som din far, pysen.
 * Oberon - Du har blivit lika stor och stark på utsidan som hjärtat ditt på insidan. Ta hand om dig, grabben.
 * Azdell - Din moder upp i dagen. Hon hade varit stolt.
 * Nena - Lika envis som resten av familjen, och det sagt med all välmening.
 * Gharrow - Man måste inte vara stark för att vara modig. Du kommer klara dig bra, pysen.

Devils
 * † Nevada - Du tog mitt liv, men gav det åter. Nu är vi kvitt.
 * Tramptass - Du har min tillit och respekt. Tack för allt.
 * Kyoko - Tack för att du välkomnade mig i familjen, även om det till slut inte var där jag hörde hemma.
 * Shiro - Tack, för allt du lärde mig.
 * Malvado - Din tillit och dina lyckönskningar betyder mycket.
 * Frost
 * Vitani
 * Sarabi
 * Shetani
 * Saturn - Vi ses, min vän. Jag önskar dig all lycka.
 * Åskvilja
 * Kione
 * Aruheitou
 * Reikon
 * Tonbo
 * Urufu

Jägarna
 * Dimitrij - Lova mig att det inte är en meningslös kamp. Lova att du inte sänder dem i döden.
 * Avani (npc) - Du var mig en glad prick!
 * Beata (npc) - Skönt att du är kvar och håller koll på dem.
 * Caer
 * Delshay - Du har blivit så mycket mer än den valp jag mindes.
 * Krita (npc)
 * Loke (npc) - Tack för att du tagit hand om lunsen åt mig när jag inte kunnat.
 * Nadie - Nu är du ännu snabbare!
 * Nehexor
 * Nepotonje (npc) - Du har kommit långt, grabben.
 * Niyaha - Och se, så du flög! Hela vägen till toppen.
 * Orkidé - Lika lurvig som jag mindes dig.
 * Sixten (npc) - Din glädje har inte falnat.
 * Theano (npc) - Tack för att du funnits där för dem.
 * Valkyrian - Ett nytt ansikte bland alla gamlingar, men lika välkommet. Ta hand om dig.
 * Vindhur (npc) - En stark en!
 * Zaynah

Bekanta
 * Hielo
 * Thzuki
 * Terock
 * Kenai - Lycka till, var ni än är.
 * Alin
 * † Loiana - Ett hemskt öde. Vila i frid.

Främlingar
 * Angelus
 * Bianca - Jag önskar att jag kunde gottgöra dig.
 * Dislo
 * Zodiac - Vet att du har vackra ögon.
 * Diablo - Oavsett hur den dagen ser ut så är du skyldig mig en tjänst.
 * Roneen
 * Thayala
 * Pheobe
 * Dakarai
 * Boadicea - Du är långt hemifrån, främling.
 * Volbara
 * Valoria - Vassa blickar och avbitna ord tar dig inte långt.
 * Numiroya
 * BloodQueen
 * Meldew
 * Lorelei
 * Imrahl (Namnlös)
 * Ceylon (Namnlös)

Ogillar
 * Tarl
 * Tiara
 * Mazerati
 * Zarec

Dödade
 * † Rastáfa
 * † Tenana
 * † Daylight
 * † Constance

Trivia

 * Azazel har bytt utseende sedan han skapades. Till en början hade han ett vargansikte, men när Kreft tidigt 2011 fick tillstånd från admins förändrades han till att se ut helt som ett bevingat lejon. Färgmässigt har han också förändrats lite.
 * Han har klaustrofobi.
 * Han är homosexuell.
 * Han är kittlig i armhålorna och bakom öronen.
 * Namnet Azazel återfinns i många olika religioner och betyder ungefär "den Gud stärker". Oftast avbildas han som en get-lik demon. Kreft tyckte mest namnet lät roligt och ville använda det.