Cuywendz

Cuywendz [Kyvends] - Manvarg (Kalak)



Historia
På en slätt, långt ifrån det land som går under namnet Numoori, vandrade två silhuetter sida vid sida. Det höga, gula gräset och den varma vinden kan liknas vid den som svepte över Numooris savann. De långbenta, rävlika varelserna – manvargarna – kunde knappt tygla sin lycka. Det älskande paret väntade valpar. Hiena, tiken, bar sin första kull och var ytterst försiktig och vaksam. Detsamma gällde Daton, hanen, vilken nästan var mer orolig och beskyddande än Hiena var. Men hur försiktiga och noggranna de än var, så hände det som inte fick ske. Hiena fick en eftermiddag kraftiga sammandragningar, och kämpade hela natten med att föda fram valparna. Alldeles för tidigt. Morgonen därefter hade hon mist fyra valpar. Fyra förlorade av missfall. Sorgen de båda föräldrarna kände var fruktansvärd, men i sorgen tändes ett litet ljus. Ett litet, tappert hjärta slog sitt första slag i den ena valpens kropp, kämpade för livet. Hiena formligen kastade sig över den lilla när hon insåg att hoppet inte var släckt, ivrig att slicka sin valp och ge den värme. Hon gnydde och pratade med valpen. Försökte på alla sätt ge den styrkan att kämpa. Daton stod vid sidan om och vaktade för eventuella större rovdjur som hade fått vittring på födseln. Han var såväl nervös som orolig, men kunde inte låta bli att kasta hastiga, varma blickar åt det lilla knytet vars hjärta för var minut kämpade med mer styrka. Tack vare värmen och den stimulerande tvättningen lyckades valpen hosta vattnet ur lungorna och dra sitt första, skälvande andetag.



Valpen fick namnet Wendez och blev högt älskad av de båda stolta föräldrarna. Trots att de trott att alla valparnas liv varit förlorade hade hon klarat sig. Wendez första månader i livet blev bra sådana och hon fick all kärlek och uppmärksamhet föräldrarna hade att ge. Hon älskade sina föräldrar högt och i hennes ögon var de som gudar. Hon gjorde allt för att göra dem stolta och vara dem till lags och upptäckte tidigt in förmåga att leda eld. Till en början var det endast varmluft, men det var en upptäckt som gjorde både Hiena och Daton ytterst stolta.

Inte ens ett år efter Wendez födelse (IRL-år, inte ”Numoori-år”) väntade Hiena sin andra kull valpar, men även denna gång föll oturen på deras lott. Den här gången förlorade de tre valpar, utan överlevare. Än en gång var sorgen stor, och Wendez kunde inte riktigt förstå vad som hänt. Hennes moder tvingades svälja sorgen tidigt för att valpen inte skulle må dåligt, men det var Daton som tog förlusten hårdast. Han blev rädd, skyllde sig själv för missfallen och började bete sig underligt. Han förde långa monologer med sig själv – talade till en röst som inte fanns. Han berättade för de båda andra att rösten skrämde honom. Att ”Hon” sade åt honom att göra saker. Med tiden började han ge med sig, gav efter för rösten och gjorde som ”Hon” sade. Han blev aggressiv emot Hiena, bet henne och kallade henne för olycka. Men trots de aggressiva stunderna stannade Hiena envist kvar hos honom. Hon älskade honom ännu, och ville tro att han skulle övervinna rösten och bli som förut. Han hade stunder då han agerade fullt normalt, ibland timmar, andra gånger för dagar och veckor. Sedan återvände ”Hon” och han blev åter aggressiv.

Mot Wendez betedde sig fadern aldrig argt eller illasinnat. Det var inte mot valpen ”Hon” riktade sina order. När Daton lämnades ensam av rösten satt han gärna ensam och grät. Det var inte sällan han berättade för Wendez – då valpen smugit upp bredvid honom och undrat hur det var fatt – att det "inte är meningen. Det är Hon. Hon säger åt mig vad jag ska göra, och om jag inte gör som Hon säger så kommer Hon döda mig! Hon kommer döda oss alla!" Wendez förstod aldrig. Hon var endast rädd – skräckslagen – för vad fadern skulle göra härnäst. Vad denna ”Hon” skulle göra.

En kväll hade Hiena fått nog och försökt fly med dottern. Dock hade fadern upptäckt dem och givit sig på modern. Medan Wendez såg på hade ”Hon” fått fadern – den fader Wendez älskade som en gud – att bita stora sår på moderns kropp, slitit i henne för att sedan våldföra sig på henne. Valpen kunde inte se på. Det kunde inte vara verkligt det hon såg. Det var någon annan som upplevde det hon tvingades se. I sitt sinne, i tankarna och i känslorna beslutade Wendez där att hennes familj var lika kärleksfull som alltid, att den var likadan som den varit innan allt ont hänt. Den familj hon betraktade nu var inte hennes egen, den tillhörde en annan – Déna.



Ett par månader efter flyktförsöket låg Hiena än en gång med förlossningskrämpor, och för första gången var hela kullen vid liv. Två friska hanvalpar. Wendez bröder. Självklart sprudlade modern av lycka, och Wendez likaså. De nyfödda fick di och tvättades varsamt av Hiena. Men när fadern upptäckt vad som hade hänt reagerade han inte alls som tänkt. Istället för att bli glad åt sin första fullt friska kull slet han dem ifrån moderns värme och bet ihjäl dem. På ett ögonblick hade Wendez familj övergått i Dénas familj. Och Déna hatade den. Den kvällen fann inte Wendez sina bröder, och kunde inte förstå vart de blivit av. Hon kunde inte förstå faderns tårar och ursäkter, och höll sig hos den skälvande modern i hopp om en förklaring. En förklaring som aldrig kom.

Vid en ålder av två år (IRL-år, inte ”Numoori-år”) fick Wendez sin första (levande) syster och två nya bröder, men även dessas liv slutade i faderns käftar. Den kvällen grät Daton mer än normalt när Wendez fann honom, och hade betydligt mer än de tre slaktade valparna att be om ursäkt för. Men Wendez förstod inte. Vad menade han med att Hiena var borta? Varför var hon borta? Den skräck som grävde sig in i valpens bröst övergick i Dénas hat. För första gången blev varmluften eld, när Déna kastade sig mot den fader Wendez älskade så högt.



Vad som hände den natten gick för Wendez förlorat. När hon återvände till medvetande, flera veckor senare, befann hon sig på en plats helt olik den varma slätt hon vuxit upp på. Rädd, liten och helt ensam i världen betraktade hon för första gången granar. Frusen och med gråten i halsen blev ensamheten överväldigande. Inte kunde detta vara hennes liv? Det var en annan varg som upplevde detta. Nolee – en äldre hane – kunde stänga ute känslorna. Han var inte rädd och inte liten. Han kände inte ensamhet. Som Nolee vandrade Wendez åt sydöst, där bergen fick färden att stanna upp. I snigeltakt kom Nolee över bergen, och ett år senare vaknade Wendez i Numooris karga, norra del. Ledsen och fast besluten att aldrig igen känna den sorg hon nu kände, valde den unga tiken att hennes liv inte var sorgligt. Hon skapade sig en identitet som var glad, lynnig och tog livet med en klackspark.

Den identiteten kallade hon Cuywendz, och med Cuywendz började hennes liv på nytt.

Fysik
Cuywendz har långa ben och relativt kort kropp och svans. Cuywendz har stora öron som hon använder för att lyssna efter byten. Hon har ett smalt ansikte och små tassar vars tår kan spreta bredare än en vargs för att tillåta henne att gå på sankmark. Hennes päls är medel till lång i längd och hon saknar underull, vilket gör att hon fryser lättare i kalla klimat, men tål varmare landskap bättre. Hon är rödbrun, med inslag av vitt/creme i öronen, på hakan, halsen och svanstippen, och svart i ansiktet, på öronen, i nacken, över skuldror och på benen. Hennes ögon är mörkt bruna, och nos, trampdynor och klor är mörka/svarta.

Personlighet och Mentalitet
Cuywendz lider av DID (Dissociativ identitetsstörning - personlighetsklyvning). Hon har sammanlagt sju olika identiteter. De visar sig oftast när någonting i manvargens vardag ställer till problem, om hon tvingas genomgå en stressig eller påfrestande situation eller ett nytt trauma. Några av personligheterna har, med hjälp av Cuywendz vänner, lärt sig att de delar kropp med andra. Detta leder långsamt till att fler av identiteterna börjar dela minnen och upplevelser, även om en del av dem ännu är helt inneslutna i sig själva.

De sju olika identiteterna är:


 * Cuywendz - Hona - Runt 30-40 - övervägande positiv och nyfiken
 * Wendez - Hona - Valp - lekfull, lättskrämd, nyfiken


 * Déna - Hona - Runt 20-30 - aggressiv och misstroende


 * Keja - Hona - Övre tonår - övervägande pessimistisk


 * Sefran - Hane - Runt 40-50 - rädd, "hoppig"


 * Nolee - Hane - Runt 20-25 - känslolös, arrogant


 * Yokel - Hane - Runt 15 - ångestfull, paranoid-szhizofren


 * Cuywendz minns sällan vad som skett i dissociativt tillstånd. Den här personligheten är den mest dominanta, och är den som oftast framträder hos manvargen. Cuywendz röst låter som en mörk kvinnas djupa stämma och är kroppens "originalröst". Hon har även en något "sydamerikansk" accent.
 * Wendez är kroppens originalidentitet, den identitet som manvargen föddes till. Hon är den enda som minns hela barndomen i detalj. Hon beter sig som en valp, är ofta glad och nyfiken, men blir lätt skrämd och är väldigt godtrogen. Wendez talar med en ljusare, barnsligare röst.
 * Déna minns inte mer än det hon själv upplevt, annat än små glimtar av Cuywendz minnen. Hon har minnen från barndomen i form av undantryckt ilska och hat. Hon litar ytterst sällan på någon, och lyssnar näst intill aldrig på reson. Hon drar sig inte för att attackera. Den här personligheten känner inte sina fysiska gränser och skulle mycket väl kunna ha ihjäl sig själv genom att använda för mycket kraft. Dénas röst är något gnälligare en Cuywendz och hon talar snabbare och med rappare ton.
 * Keja delar minnen med Cuywendz, medan det andra medvetandet endast minns glimtar av det Keja minns. Hon är en pessimistisk identitet som ofta känner sig melankolisk och deprimerad. Hon talar med något djupare röst än Cuywendz och låter melankolisk i allt hon säger.
 * Sefran minns likt Keja stora delar av det Cuywendz upplevt. Han är ofta nervös och väldigt lättskrämd. Han har en förvånansvärt ljus röst och talar med "brittisk" brytning när han talar nordspråk (svenska), och är den enda av delidentiteterna som talar flytande nimorian (engelska).
 * Nolee är den minst framträdande personligheten hos Cuywendz. Han bryr sig sällan och är likgiltig till det mesta. Han äger endast sina egna minnen, och bryr sig föga om sådant som "att minnas", utan anser att man borde leva i nuet. Han använder samma djupa stämma som Cuywendz, men talar med en strävare ton utan några antydningar till vare sig känslor eller dialekt.
 * Yokel är också en mindre framträdande delidentitet, men när han visar sig är det tydligt. Manvargen får plötsliga paranoid-schizofrena upplevelser; påstår sig vara förföljd av fadern och säger sig höra moderns röst. Han delar till viss del minnen med Cuywendz och Wendez. När Yokel talar är det med en gnällig, ångestfylld ton som inte matchar den djupa rösten.

Snabbhet
Förmågan att röra sig extra snabbt är ingen Cuywendz själv ser som en kraft. Snabbheten är dock en utav hennes krafter, och med hjälp av kraft lagrad i kroppen kan hon nå högre hastigheter än de flesta i raka lopp. De långa benen ger henne hög hastighet även utan kraften, och det är sällan hon använder den över huvud taget. För kortare sträckor, och då oftast i dissociativt tillstånd, kan Cuywendz med hjälp av kraften färdas över öppen mark lika hastigt som en falk kan dyka. Snabbheten ger henne även hastigare reflexer, och gör henne till en snabb stridare. Det är dock sällan Cuywendz strider - utan det är då antagligen en av de andra delidentiteterna.

Eld
Elden är den kraft Cuywendz bemästrar bäst utav de två. De olika identiteterna är dock olika bra på att hantera elden. Med elden kan de bland annat; (*Dessa förmågor tar hon själv skada av i mer eller mindre mån, beroende på hur het elden är och hur mycket eld som används.)
 * Värma upp luften i omgivningen. Kan runtom sig själv hetta upp den tills den dansar.
 * Skapa och styra flammor och lågor av eld, såväl små som stora.
 * Skapa gnistor.
 * Värma sin egen kropp, såväl hela som bitvis.
 * Kan vid beröring värma en annans kropp.
 * Dra värme ur luften - kyla ner mindre delar av omgivningen en aning.
 * Få det att välla fram eld ur mun och nos - få glödheta tänder. *
 * Sätta eld på sina egna tassar och få glödheta trampdynor/klor. *
 * Sätta eld på sig själv. *



Släkt och Familj

 * Hiena och Daton "Jag minns er inte, mor och far. Hur mycket jag än försöker kan jag inte få fram ens en bild av er. Men jag saknar minnena av er båda, så mycket."
 * Bivlinde - Partner  "Jag kan inte sluta le i din närhet. Tack för att du finns."
 * Nimbus - F.D. Partner "Jag kommer alltid att minnas dig. Jag önskar att valparna hade fått se vilken hjälte du var."
 * Kian "Det glädjer mig att se att du är hel och hållen, och att du mår bra, min son. Jag älskar dig."
 * Kanto "Jag saknar dig vännen, och hoppas att din färd varit säker och att vi möts snart. Jag älskar dig, min son."
 * Kilah "Jag hoppas att din resa är trygg och att du mår bra och är lycklig. Jag saknar dig, min dotter. Jag älskar dig och hoppas att vi snart ses igen."


 * Önja "Välkommen till livet."
 * Öfrin "Välkommen till livet."
 * Ökker "Välkommen till livet."
 * Öhld "Välkommen till livet."
 * Vilda

Vänner

 * Bianca "Jag värderar dig högt min vän! Jag hoppas att du har det bra i norr, och att du förblir lycklig. Jag kommer tillbaka."
 * Tzigane "Jag är glad för din skull. Förlåt."
 * Faith "Det är synd, att du bär en sådan sorg. Jag är ändå glad att kalla dig vän."
 * Kai "Jag hoppas att våra vägar korsas än en gång. På återseende."

Bekanta

 * Rex
 * Undertaker "Skrämmande, underlig, men vänlig. Förlåt mig för det jag gjorde."
 * Hinata "Lycka till med valparna."
 * Tehhi "Kanske möts vi på andra sidan bergen. Lycka till!"
 * Chaiym "Lycka till på ditt äventyr."

Främlingar

 * Fallulah
 * Avish
 * Demethra
 * Arrow
 * Pyr
 * Kratos
 * Midas Namnlös främling - "En gestalt vid gränsen."
 * Rhavanielle "Jag förstår inte."

Trivia

 * Manvargen (Kalak) tillhör, trots namnet, inte vargsläktet Canis utan placeras som ensam art i släktet Chrysocyon.
 * Som den manvarg hon är har Cuywendz en ganska tydlig odör.
 * Hon är ganska liten för att vara manvarg.
 * Hennes röst är djup och påminner om "en mörk kvinnas stämma".
 * Hon tycker om att jaga kräftor, men äter dem inte. De bits.
 * Cuywendz är efternamnet till en av karaktärerna ur MPs' bokprojekt.