Kazan

Kazan - Vren

Historia
För länge sedan, djupt in i Nordanskogen, föddes en liten vren. Till färgen orange randig med blå och väldigt blekt gröna inslag var denne lille varelse unik i sin familj. De flesta i familjen hade mörka färger. Modern var den enda med klart oranga nyanser och det var dessa som den lille ärvt. Det blå var något ingen kunde förklara. Valpen fick namnet Kazan.

Kazan levde större delen av sitt liv ihop med sin familj i Nordan. De levde avskiljt i mörkret. Umgicks sällan med andra raser. Kazan fick lära sig utav familjens visaste medlemmar att de andra raserna var smutsiga, att Vrener var den enda värdiga ras och att Vrener var mer värda. Med denna tro djupt inbränd i hjärnan levde denne vren.

I tonåren började livet i Nordan bli enformigt och Kazan beslöt att lämna familjen och upptäcka Numoori. Ung och oerfaren gav han sig ut i världen och bemöttes av en vänlig värld, så olik den hemska, förvridna bild hans familj gett honom. Numooris vänskapliga anda till trots höll sig alltid tankarna, fördomarna och förraktet för främmande raser kvar inom den unge vrenen. Vid arton års ålder träffade den unge hannen en vrenhona vid namn Isith. Den unga honan, endast ett år yngre än Kazan själv, var en vacker och högdragen vren. De blev snabbt vänner, umgicks ofta och mycket. Tillsammans undersökte de Numooris alla hörn. De mötte främlingar av alla dess slag och utkämpade en del strider tillsammans. De blev starkare. Skuggkrafterna växte inom dem och likaså giftet som var så karaktäristiskt just för vrener. Kazan blev med tiden mycket förtjust i Isith, men vågade inte berätta för henne hur han kände. Risken att det skulle förstöra den vänskap de hade var alltför stor. I stället nöjde han sig med att få vara henne nära och att få kalla henne sin vän.

När de båda ungdomarna efter som tiden gick växte upp ledde deras vägar åt skiljda håll. Kazan hade ännu en värld att se, fler platser att upptäcka och fler äventyr att leva ut. Isith däremot bestämde sig för att återvända till den plats hon hörde hemma. Med ett tungt hjärta och sorg i sin röst tog de avsked och önskade varandra lycka till. Flera nätter följde i ensamhet. Kazan's liv verkade inte längre ha samma mening som förut. Vad skulle han ta sig till utan sin Isith? Sorgen sved inom honom som eldar och var natt sjöng han sin klagosång mot den sky som så obarmhärtigt såg på.

Flera månader, till och med år gick och Kazan började vänja sig vid att än en gång färdas ensam. Han blev äldre. Hans krafter starkare och han utvecklade nya tekniker för att ta sig ur de situationer han hamnade i. Han blev bra i strid och råkade ofta i bråk med främmande vargar på grund av sitt sätt och sin syn på främlingar. Det var inte alla som uppskattade att han såg ner på dem och ännu färre som accepterade det.

Tiden gick åter och vid en ålder av fyrtio år hade han sett allt han tyckte fanns att se. Han hade varit överallt. Han hade sett världen förändras under hans tassar. Erfaren i såväl sin kraft som i närstrid bestämde han sig för att ta det lugnt. Han ville koppla av och få njuta av lugnet som fanns i världen. Han ville återse Isith igen. En resa påbörjades norrut. Hoppet om att få återse sin vän var starkt och känslorna som blommade upp när han äntligen återfann sin älskade Isith var mer än han kunde hantera. Aldrig förr hade han upplevt en sådan smärta som den han fick se. Han älskade henne ännu. Känslorna hade aldrig lämnat honom. Men att finna henne i sällskap av en annan vren var inte vad han hade önskat. Han kunde förstå att han hade lämnat hennes liv. Han kunde förstå att hon gått vidare med sitt. Men hon hade ännu inte lämnat hans hjärta. Det skulle hon aldrig göra.

Full av svartsjuka för den vren som stulit hans älskades hjärta valde han att söka upp denne. Han möttes av en högrest vit vren vid namnet Braid. Kazan konfronterade den andre vrenen. Talade öppet om sina känslor för Isith och menade på att han borde få en chans att visa henne hur han känner. Han ville slåss för sin sak. En strid bådades, men Kazan fick snopet se sig besegrad och lämnade sedan platsen utan ett ord. Utan en blick åt den hona han velat ge hela sitt liv. Utan att ta adjö.

Åren gick, och äntligen började Kazans värld att ljusna. Han övergav tankarna på den hona han aldrig skulle få. Han övergav tankarna på att någonsin bli far. Istället lät han sig själv vandra fram och åter över Numoori, utan mål. Han mötte många vargar, alla med olika drag, och alla satte sina spår i den äldres medvetande. Han började acceptera vargar mer som jämlikar, aldrig riktigt med samma status som en vren, men nära inpå. Han mötte vänliga själar, och gav flera av dem det han kunde ge. Sagor, legender, vänliga leenden, en hjälpande tass eller bara trygghet för en natt.

Han återvände slutligen till den plats han undvikit i så många år. På snöslätten slutade den gamles resa. På den plats han hade starkast minnen av Isith. På den plats där han hoppades återse henne igen en dag. I en svunnen tid. I en annan värld. I ett nytt äventyr.

Fysik
Kommer~

Personlighet och Mentalitet
Kommer~

Gift
Kommer~

Skuggor
Kommer~

Släkt
Text Text.
 * Namn
 * Namn

Andra relationer
Text Text.
 * Namn
 * Namn

Trivia

 * text
 * text