Naberius

Naberius är en mörkervarg, med svartvargsblod och en del stäppvarg och karg inblandat, vilket framträder både i kroppen och teckningen.

Han är far till fyra valpar, från två olika kullar. Han vet ej vart dessa valpar är i dagens läge.

Valp
Naberius föddes med sina två systrar, Daeva och Asbel, till en svartvargsblandad flock i numooris västra delar. Deras fader var en svartvargskorsning, och deras moder något slankt, vackert, och graciöst. Alla tre valpar ärvde moderns teckning, och det gjorde dem nästan fula i faderns ögon. Hna hade velat ha riktiga, genuina svartvargar, med bastanta kroppar, mörka fällar, och svarta sinnen. Lastor fann aldrig någon stolthet att känna för sina avkommor, och påminde dem konstant om det.

Framför allt Naberius, den mörkaste av syskonen och den enda hannen, fick utstå en hel del av nedvärdernade munhugg. Att han inte var tillräckligt, att han inte dög, att han inte var en riktig svartvarg.

Med syskonen kom han bra överens, och de bråkade och busade tills blodet rann, utan att det påverkade deras vännskap.

Men det hela kom till en punkt då situationen blev ohållbar. Faderns hårda ord hade övergått till fysiska anfall som systrarna inte kunde fly från, och Naberius inte vågade kämpa emot. Det var i blodsbergens skugga som syskonen lämnade flocken och lovade varandra att de skulle vandra Numooris marker tills att de själva föll döda.

Splittringen
Som grupp vandrade de österut. Men något var fel. De kom inte längre överens som de en gång gjort, och de tärde på varandras tålamod konstant.

Ftamför allt så hade deras sinnen börjat mogna och sanna färger börjat framträda. Asbel var inte likadan i tankarna som dem. Hon var livligare, vackrare, ljusare. Hon ville se heliga platser och sjunga i gröna skogar, ville leka i vattenfallens brus och känna snön under sina tassar. Hon ville leva, och hon ville se det goda i världen. Daeva och Naberius var båda mörker i relation till den bruna systern. De gick skilda vägar; Asbel åt ett håll och resternade två syskon åt ett annat.

Årstiderna passerade långsamt, och i med vintern kom mörkret och kylan. Den kröp inpå dem sakta tills slöjan föll över dem och deras bus blev till slagsmål och kiv till sårande ord. Daeva och Naberius bröt det hela löftet, och gick skillda vägar.

Valpar, familj, och mer sorg.
I sin sorg färdades han ensam. Inpå livet kände han bitterheten komma och överta honom innifrån tills han fräste mot allt som kom honom nära. Ingen kunde lova att inte lämna honom som de hade gjort, att inte såra honom så.

Men så mötte han henne, den tik som tog över hans sinne med värme och tillit. De var unga, mycket unga fortfarande, när de blev föräldrar till en kull på tre. De var vackra saker; oförstörda, orörda av allt mörker som fanns i världen. Deras moder dock, förblev inte orörd. Lycka blev till osäkerhet, som blev till hat. Men hon kunde inte rikta den mot valparna; hennes vackra små under. Hon kunde inte heller rikta den mot sin älskade partner. Så hon vände hatet innåt, och var ljus dag blev till en evighet av mörker.

När valparna klarade sig utan di slängde hon sig i floden, och kämpade inte emot när stömmen tog henne djupt under svallet. Kvar var Naberius med de tre unga valparna, och ett hjärta vars brustna delar kämpade för att hålla bitterheten och vreden på plats. Han älskade valparna, det gjorde han, men han såg även hur de långsamt blev korrupta och förstörda av hans närvaro. Så fort de kunde överleva tillsammans utom honom lämnade han dem åt sitt öde.

Det var stunder så hatet blev så stort att han inte visste vad han skulle göra, då bitterheten och sorgen överväldigade honom. Andras lidande blev något han fann tröst i; att få andra att må lika dåligt som han gjorde. Han skrattade åt de som grät och hånade de som bad om nåd. Gudarna hade aldrig låtit honom vila, så varför skulle andra få det?

Men så kom nästa våg av värme. Tiken som tog vart hån och vart slag med ett leendet. Hon såg ljus brinna någopnstans i hans mörker, och hon ville se det skina; ville att andra skulle se skönheten hon såg som fanns där under ytan. Han föll för hennes inre skönhet och mjuka otämjbara själ.

Med minnen av förra kullen färskt i minnet vågade han knappt tro på lyckan när hon visade sig bära valpar. Hans valpar. Tanken om att se hennes ljus skina i andras ögon fick honom att våga tro på det, och när kullen på fyra valpar föddes hade värmen nästan helt lyckats smält hans kärna av kyrlig bitterhet. Han gav henne aldrig hårda ord eller hotade med våld. Han behövde inte, för behovet var borta.

Illusionen blev kortvarig. Hennes ljus som givigt honom värme sinade långsamt. Det förbyttes av något hemskt som fick honom att vilja ta valparna och fly. Gömma sig. Det var inget påtagligt, bara en känsla. Hennes skratt var fortfarande genuina, och hennes leenden gjorde än världen aningen ljusare.

När allt brast, så kunde Naberius nästan höra hur gudarnas skratt ekade i hans öron. Hon bröt samman i ett kaos av hat och vrede. Det var inga signaler, inga tecken, ingen form av varning. Åter var hans liv i spillror, och åter kände han hur hans bröst nästan outhärdligt försökte slitas itu när han förgäves försvarade valparna som var hennes mål. De hade ingen chans, och när hon gav sig efter den sista överlevande flöd blodet på allvar. Han hade sagt att han aldrig mer skulle gråta, och hans ögon var torra när hon livlös föll till marken. Valpen, Wynter för sin ljusa fäll, hade aldrig sett så mycket blod, så mycket våld, och Naberius misstänkte att valpen aldrig skulle bli den samme.

Även denna valp fostrade han bara minst möjliga innan även han övergavs. Samma bitterhet, samma hat och vrede och mörker som bultade i bröstet hade han långsamt sett brinna allt starkare i Wynters ögon. Naberius vågade inte stanna längre.

Vidare
Mörkret var överväldigande en tid efter att han åter fortsatt på egen hand. Minnena oändliga, och saknaden ännu större. Mörkret var hans enda kompanjon i resan mot öster.

I en skog som enbart bestod av dunkel och dimma mötte han en vit, reslig tik. Hennes namn var Ceres, och hon berättade om havet i fjärran öst. Han bestämde sig kanske inte helt för att det skulle bli hans mål, men det var något värt att undersöka.

Vidare österut, så förbyttes skog och fukt under hans tassar till jord och knapert gräs. Det torra landskapet var för honom både familjärt, och fullständigt främmande. Två möten var värda att nämnas, för i den enas sällskap var det länge sedan han kännt sig så avslappnad; vilket var underhållande för båda låg som stela pinnar. Den andra försökte göra sig lustig, men Naberius ignorerade den unga honan och roffade åt sig vad han kunde av det nyvunna kadavret.

Sedan fanns bara askan. Resterna av en skog så stolt, och kvar fanns askan så vit, och kolet så svart. Även här var det två möten, med tikar. Den ena lika kaxig och svår som hon såg ut, och den andra... den minns han inte så mycket av, för bara skrattet av hans forna partner och hennes vackra dans är kvar i hans minne.

Naberius lämnade eldskogen bakom sig och vandrade åter väster ut. När han passerade bergen stötte han på en ungvarg - mer valp än vuxen - och han kunde knappt se något annat än de liv han lämnat bakom sig dansa framför ögonen. Han såg inte främlingen. Det fanns bara spegelbilden av en falsk verklighet. Den unge reagerade på Naberius mörker, fräste och spottade innan han flydde.

Han tog sig vidare till höstskogen, där han upprättade ett tillfälligt hem, som inte blev så tillfälligt. I höstskogen stannade han i längre än planerat, nästan ett år. Där stötte han på flera individer, men den som hade störst inflytande var valpen Aurora. De blev vänner, och vid ett senare tillfälle räddade han henne även från de odöda som delvis tagit över skogen.

Efter Aurora tog farväl, hon skulle ut på äventyr, stannade Naberius kvar i skogen. Sjön hade blivigt hans hem, men ändå ekade tillvaron tom. Det dröjde, men till sist gav sig Naberius sig av för att leta efter vad som fattades honom; svar. Svar på varför han aldrig kunde komma till ro, svar på varför inget kändes rätt.

Efter många årstider återsågs han och Aurora på nytt. Denna gång var hon nästan vuxen. De somnade tillsammans efter att ha utbytt berättelser och sagor.

Han fann inga svar. Bara mer frågor. Efter att ha sökt sig till Relictus - en plats där mörker vilade - hoppades han få svar på varför enbart smärta och lidande tycktes följa i hans spår. Istället träffade han Aurora på nytt, med systern Varya. Det slutade med att Aurora avslutade hans liv och tillvaratog hans päls till sin samling.

Fysik
Kropp

Naberius är i kroppen ganska slank och smal, vilket han har fått av stäppvargsidan av sitt blandade blod. Däremot så är han även musklad och byggd på ett sätt att man ser att han inte är renrasig. En del av hans gener kommer även från större och starkare raser, vilket gjort sig påmint i hans utseende. Han är både byggd för både snabbhet och styrka, men han är för tung och kompakt för att vara en överdrivet snabb springare, och inte heller är han bastant nog att vinna i fysisk styrka över de som har mer renodlat blod.

Benen är något högbenta, och det är bara något vagt kattlikt över hans rörelsemönster. Bröstkorgen är väl utvecklad, men det är sällan han har den fysiska styrkan att utnyttja dess fulla kapacitet.

I pälsen är han mörk, med ljusare inslag på undersidan och på benens insida. Nästan hela kroppen täcks av smala ränder, som framtyder som tydligast på benen.

Runt ögonen ligger en extra ljus remsa, vilket ger honom aningen bättre nattseende. Själva ögonen är i grunden rödorangea, men när han är i kontakt med solenergi - lagrad eller direkt från solen - så glöder ögonen vitt.

Huden kring klorna och trampdynorna är väldigt ärrad av bränskador. På sina ställen är ärrvävnaden så omfattande att ingen päls alls kan växa. Inte heller är känslen op sina ställen den bästa, om den finns alls.

Solenergi
Dagtid så absorberar han solens energi och kan dirigera den runt i kroppen. Det gör att dagtid är hans ögon nästan lysande vita, medan de långsamt går mot rött i nattens skymning. Han använder främst soltimmarna åt att påskynda den naturliga läkningen av skador, eller använder den för att känna sig extra stark och pigg. Energiintaget kan aldrig ersätta riktig föda, men den ger honom ett litet tillskott om solen skiner.

Han kan navigera i svår terräng genom att känna vart solen befinner sig, även om den befinner sig bakom moln.

I slagsmål kan energin flyttas till andra kroppsdelar, som klor eller tänder, vilket gör dem väldigt, väldigt varma. Det kan skada andra, men det ger honom brännskador som han har svårt att läka och ger fula ärr. Denna metod upptäcktes i samband med slagsmålet med den andra tiken han tog till partner, vilket innebär att det är en relativt nyupptäkt förmåga.

I dagens läge har han bara lärt sig lagra mycket små mängder energi,  vilket gör honom sårbar på natten.

Inre mörker
Det inre mörkret är en känsloinducerande kraft, som primärt agerar likt ett fällt eller en aura. Men det är ingen direkt energi, och inte heller är det en form av telepati/empati som är verkningssam. Inom området där det inre mörkret är effektivt, upplever man vanligtvis obehag eller rädsla. Andra känslor kan också framträda, såsom oförklarlig vrede eller nedstämdhet. I det långa loppet mår ingen bra av att vara utsatt för hans inre mörker. Det smittar av sig, blir till depressioner eller galenskap i andras sinnen som om det var ett virus. Många står inte ut med det, utan flyr när de känner av obehaget som kryper allt närmre.

I senare skede kommer han få viss kontroll över hur mörkret påverkar andra och i vilken grad, men för det kommer han behöva öva.

Ljusvargar (eller de med inre ljus som kraft) är i stort sett immuna mot hans mörker, och kan bota de skador han vållat. I Naberius andra partners fall så övervann hans mörker tillslut den ljusvarg han tagit till maka, trots att hon hade ett inre ljus. De med telepatiska eller empatiska krafter kan bli påverkade värre om de försökte ta sig in i hans sinne eller redan kommit in, och effekterna tar längre tid på sig att försvinna. De med mentala krafter kan också ha svårt att känna vart ifrån känslorna kommer ifrån, eftersom de oftast är genuint deras egna - MEN de kan känna att de inte är naturliga, speciellt om de har träffat en mörkervarg tidigare.

Släkt

 * Lastor, Fader, någon som Erius avskyr och föraktar mer än de onämnbara.
 * Aderwyn, Moder.
 * Asbel & Daeva, Kullsystrarna, vilka han trodde skulle vara med honom livet ut. Asbel var brun med ränder, och Daeva mörk med ljusbruna markeringar och mörka ränder.
 * Larzarus, Shilo & Maltar, Valpar från sin första partner. Fostrade dem tills det att de precis kunde klara sig själva, men han klarade inte att se dem förstöras av honom, så han övergav dem sedan.
 * Wynter, Enda överlevande från sin andra partner. Även denna fostrade han inte mer än nödvändigt i rädsla för att förstöra även den.
 * Namn, jionj

Andra relationer

 * Partner 1, Sörjer, hatar, älskar, avsky. Förträngt.
 * Partner 2, Trodde att det skulle vara annorlunda, men icke. Räddade deras gemensamma valp från honans sammanbrott.
 * Aurora, han har alltid haft en svag punkt för valpar, och Aurora var den dotter han han valt själv.
 * Namn Text.

Trivia

 * Naberius är trespråkig, med nordspråk, nimorian och 'de okändas' tungmål. Hans födelseflock talade primärt nimorian men använde samtliga tre språk i vardagligt bruk.
 * I något slags mellanskede innan mörkret precis falligt fast det fortfarande är ljust, kan Naberius ögon uppfattas lätt rosa.