Kaiito

Personlighet
Text

Utseende
Han är en nätt byggd hane, brun till färgen med beiga inslag över bröstkorg, mage samt man och lugg. Runt de pupillösa ögonen så formar även samma beiga färg något som skulle kunna liknas vid en mask, en sorts förklädnad.

Krafter
Kyla och Formskiftning

Historia
Allting började med en lycklig barndom. Han var en av fem valpar som fick växa upp i en vacker omgivning med en mor som älskade dem mer än allt annat. Och i den glada barndomens dagar var Kaiito som vilken annan valp som helst. Han njöt av livet, skrattade och lekte, upptäckte stillsamt vilka förmågor han hade och hade stora förhoppningar om framtiden och vad den skulle föra med sig. Han var precis som vem som helst, och fick uppleva den underbara barndomen som alla förtjänar att uppleva. Men allting har sitt pris. Och trots den lyckliga början Kaiito fick på sitt liv så skulle fortsättningen inte bli lika ljus och vacker. Han lämnade sin moder i vad många skulle säga var en ung ålder, men ynglingen önskade se världen och det fanns ingenting som kunde stoppa honom. Och under sin resa hann Kaiito möta Damon, sin far, och upptäcka att denne inte ville veta av honom. Och visst smärtade det honom att sanningen var så brutal, men samtidigt var det en befrielse att veta vem denna främling varit. Men samtidigt började han fundera om det verkligen var för detta han lämnat Leale, sin mor? För denna värld som verkade vara full av grymhet.

Men när han sedan, vid 15 års ålder, vandrade in på Numoorislätten så mötte han något som skulle förklara varför han hade givit sig av från modern från första början. Den bruna tiken med de violetta ögonen fångade hans uppmärksamhet redan vid första ögonkastet och sedan dess hade han svårt att släppa henne ur tankarna. Även om hon kanske avvisade honom, snäste åt honom och lekte en aning med hans känslor så kunde Kaiito inte släppa henne med blicken. Och de lärde känna varandra, de kom närmare varandra, och en viss kärlek växte fram inom den unga hanen. En sådan kärlek som är större än nästa allt annat. Och sedan kom den hemska sanningen fram. De var släkt. De var kusiner. Hans far var bror till hennes far, och det förakt som då växte fram mellan dem var så starkt att det nästan gick att ta på. Och han kastade bort blicken från henne trots att det tog emot, för hon gjorde det klart att hon inte vill ha något mer med honom att göra. Och i ren desperation sökte sig Kaiito mot Lövskogen, för att där möta en svart karg som talade med kloka ord åt honom. Och Kaiito, rädd för att måsta möta världen ensam än en gång, tog första möjligheten att bli en del av något som kom till honom. Och på så vis blev han en del av flocken Cierzo.

Med den handlingen skulle ett nytt kapitel komma att skrivas i hans liv. Han kastade sig kanske in i flocken aningen hastigt, men han skulle komma att älska den. Den var en värmande känsla som deras gemenskap gav honom och han kände sig verkligen som en del av flocken. Han trodde att han hade funnit sitt hem, platsen där han skulle tillbringa resten av sitt liv på. Och inte blev saken värre av att även Violet fanns där. En vacker varginna som han till först föraktade, men sedan inte kunde tänka sig ett liv utan. Men intresset låg inte på en passionerad nivå, ty hon var deras ledares älskade. Nej, i Kaiitos ögon var hon hans allra bästa vän - en sådan vän som man kunde tala med allt om utan att denne såg tillbaka med dömande ögon. Och de behövde varandra, i alla fall som Kaiito såg det. De behövde varandra något så fruktansvärt mycket. Och han var lycklig över det liv han hade. Sedan kom kriget. Utan att han visste varken anledning eller mål till det så kastade han sig in i striden som pågick mellan Devils och Qu, två av de mäktigaste och äldsta flockarna i Numoori. Och nog kämpade han i skyn med hjälp av sin örnform, kämpade för att hålla sig trogen de ord som han givit sin ledare. Men inom honom grodde tvivel, känslan av att allt var meningslöst. Och att möta fadern på slagfältet var inte något uppmuntrande, speciellt inte då det visade sig att de slogs på samma sida. Brutalt sårad med ärr, både mentala och fysiska, som skulle vara resten av livet, staplade han bort från krigsfältet mot Lövskogen och det hem denna innebar för honom. Och sedan valde han att lämna Cierzo, vandrade därifrån efter att ha tagit avsked av dem alla. Det var inte hans plats i världen.

Ärrad och sårad vandrade han sedan söderut, sökte efter något som kunde ge hans liv en mening. Funderade över lycka, kärlek, frid. Och varje gång de orden korsade hans huvud dök endast en bild upp. Han hade försökte att glömma henne, det hade han verkligen, men Echo hade fastnat i hans inre och han kunde inte släppa henne. Så han släppte allt annat istället. Han släppte allt det som varit bakom honom, hela sitt förflutna och allt det som låg runt honom, det som kallas nuet, och bara sprang. Han återvände till henne, rädd för hur hon skulle reagera och vad han skulle få höra. Men han återvände för det var det enda han kunde göra. "Jag älskar dig. Jag kan inte sluta tänka på dig. Jag vill inte leva ett liv utan dig." Och efter den natten var de oskiljaktiga, och inte långt därefter blev Kaiito far till en kull på tre valpar. Lyckan var total och han trodde att han äntligen hade funnit sin plats, sitt hem. En fristad. Men vid horisonten hopade sig orosmolnen och sedan började de dåliga nyheterna regna över honom. Han mötte en varg från kriget och de stred än en gång. Han fick höra från en gammal flockkamrat att Violet var död. Minnet av fadern och minnen från kriget började hemsöka honom allt oftare. Och snart började rösten viska, först stillsamt och nästa ohörbart, men sedan allt högre tills han inte längre kunde ignorera den. Och han tvingades inse att livet inte var perfekt, och en natt gjorde han ett val han innerst inne skulle ångra resten av livet. Han lämnade Echo för att försäkra sig om hennes och valparnas trygghet. Och medan han vandrade västerut grät han hela tiden. Stora tårar rullade ned för hans kinder. Han åt inte, han sov inte, han bara vandrade och lät sorgen sluka honom helt. Tills han inte längre kunde känna någon sorg. Tills hunger tog över och sömnbristen nästan gjorde honom galen. Då, när han var som svagast, klev Hekul Ristaka in och tog över.

Som demonbesatt känner Kaiito ingenting. Han bryr sig inte om andra, han bryr sig inte ens om sig själv. Hans kärlek till Ristaka känns för honom oändlig, han skulle göra allt för henne - vad hon än bad honom om. Han är en slav under hennes vilja, och lever på illusionen av att de älskar varandra. Men hon älskar honom inte, han är endast ett redskap. En brutal sanning som Kaiito inte ser. Det enda han har ögon för är demonen som bor i hans kropp. Hans ben har fört dem norrut, där de båda dväljs i en grotta. Och medan Ristaka väntar på rätt tillfälle att träda fram igen roar hon sig med att plåga den hane hon besitter. Njuter av den kärlek han ger henne trotts de sjuka lekar hon utsätter honom för.

Släkt

 * Leale - "Åh, mor. Om jag kunde skulle jag ge dig hela världen. Jag älskar dig så."
 * Damon - "... jag har ingen far."
 * Tacita, Exane, Elite, Alexis - "Var är ni, allihopa? Det var länge sedan jag såg er, är ni i livet ännu?"
 * Hermes - "Väl mött, okände bror. Hur många av våra syskon finns egentligen där ute?"
 * Roy, Törne, Echaphydra - "Son, son, dotter."

Trivia

 * text