Nisha

Nisha föddes och växte upp i djungelområdet sydöst om blodsbergen. Hon lämnade sedan klanen för egna äventyr.

Mest känd som högrankad medlem i TBB.

Bakgrund
Klanerna hade sitt ursprung i den stora Kawazatriskogen, i början av kraftåldern. De var fyra släkten av hikiokier som regelbundet bytte information och vargar för att hålla blodet friskt. Framför allt tre av dessa fyra klaner var intreserade av att förädla sitt gift.

Efter en tid lyckades dock kargblod blanda sig in i klanerna. Minst en av släkerna förblev i regel rena hikiokier, men med en karaktärustisk smak för fisk. Nishas blivande klan, och en av systerklanerna, såg alla fördelar med kargblandat blod och arbetade på att få det etablerat i generna.

Efter flera decenium av avlnig, var deras blod visseligen till bilden karg, men de var även svaga och ofta sjuka individer. Det var då som en mycket vis varg började experimentera med örter och naturliga gifter. Han förvärkade sig själv, och när han högburet visade upp sitt resultat, blev det var klanen kämpade för istället. En ny stamm av giftvargar var skapade

Avlingen fortsatte. Svaga individer med svagt eller inget gift avlivades, och de värdiga tilläts ta flera partners. Klanen, som en gång varit stor och självständig, blev beroende av sina syskonklaner för att överleva. Dock började kontakten långsamt upphöra.

När sekelskiftet gått, stod bara två av syskonklanerna kvar vid varandras sidor.

Tidigare år
Nisha föddes till två lovande föräldrar. Fadern var stabil och hade inga biverkningar av giftet i sina ådror. Modern var något mer skadad, men hon hade ett milt humör och en vid repetoar av gifter. Dock, denna kull blev även hennes sista, och lilla Temperence var den enda överlevnde.Hanought tog inte sitt ansvar för den svaga individen, utan en äldre kullsyster tog över vårdnaden och uppfostringen. De gillade inte varandra.

Det uppenbarade sig snart att Temperence hade ärvt inget av föräldrarnas gåvor. Hon var svag fysiskt och hade inget gift att tala om. Förutom alfans yngsta son, blev valpen utstött och mobbad, och i allmänhet behandlad illa av de äldre individerna. Normalt skulle de ha avlivat henne, men om hon verkade annars frisk kunde de inte spilla hennes potensiellt användbara gener. Hon blev hackkyckling och träningsobjekt.

Uppbrytelsen
Någonstanns började det dock vända. Hon tränade i hemlighet och upptäckte sina styrkor. Ännu var hennes gift svagt, men hon kunde känna smaken av starka toxiner, och illaluktanbde syror. Så hon spelade charader under en tid, med lyckat resultat.

När hon räknades som yngre tonnåring, tog alfan i flocken det enväldiga beslutet att hennes dygd skulle aktioneras ut till bästa lämplige. Men istället tog hon sin chans, och gick till attack när hannens rygg var vänd. Det blev blodigt. Den äldre, erfarne bastanta hannen mot den yngliga, skickliga, tiken. I slutet dock, föll hannen död framför hennes tassar, när hon släpte taget om hans hals. Flocken hade inte ingripit, för utkomsten hade varit självklar till bara de sista ögonblicken - då de insåg att det varit för sent för att ingripa alls.

Temperence lämnade området med nytt namn och ny indentitet. Nisha.

Blossom
Nisha vandrade norrut, och över den nordliga bergskedjan. Hon lärde sig språket och övade det tills hon kunde det utantill och utan spår av hennes forna tungmål.

Någonstans senare mötte hon Blossom, och det blev ingången till den flock som hon skulle svära lojalitet för resten av sina liv. Efter att ha fångat och rullat en älg från döda skogen till Kaiwood blev hon antagen som lågrankad.

Och hon trivdes.

Döden och livet efter detta
Krig nalkades mellan de stora flockarna. Allianserna var inte självklara, och det tidigare konflikter spred gift i sprickorna.

I flocken så tränade Nisha och steg i rank. Någonstanns nådde hon en medelhög titel och hade anpassat sig bra till individerna som omgav henne. Ashi var en av medlemmarna som hon funnit närhet till - så mycket närhet som en psykiskt störd individ kan - och hon uppskattade honans sällskap.

När Qu anvancerade på TBBs område bröt helvetet lös och i kamp med Dolor miste Nisha livet när en av hans energiattacker fällde henne från ett träd ner på marken. Hon dog snabbt av sina skador.

Efter det fann hon sig själv i bojor, fängslad i en mörk grotta. Hennes odödliga själ hade ej funnit frid, och Chibos kedjor höll hennes fjättrad till evigheten tills det att hon skulle finna den frid hon egentligen sökte. Istället flydde hon, efter att ha frätt sönder bojorna med sin frätande själ.

Som ande vandrde hon väldigt kort, och första bästa kropp tog hon i besittning. En döende varg vid namn Meri hade redan överlämnat sitt sinne åt ödet, och inväntade bara sina sista andetag. Han kämpade inte när hon slukade hans medvetande och tog kroppen som sin egna. Den förändrades, bytte färger och form. Han blev inte en hon, men något däremellan. Nya Nisha återvände till flocken som en ny varelse. Som belöning för sin lojalitet - som överskred till och med döden - blev hon en av de högst rankade vargarna i flocken. Till sig sorg fick hon dock reda på att även Ashi hade stupat, något hon aldrig riktigt kom över. Hade hon varit förmögen att älska, så kanske Ashi varit vad Nisha sökt efter.

Valpar
Tiden gick och Nisha hade blivigt något av en symbol och ett ideal för flockens många valpar. I sin nya kropp klättrade Nisha trädens alla toppar med stil, och hennes gifter hade aldrig varit starkare.

Problemet var bara, att även om den nya kroppen var underbar, så saknade den imuniteten som flutit genom den forna kargens ådror. Den nya kroppen var stark, men inom kort skulle även den bli förstörd och förtvina bort. Till en början var hon inte medveten om faktumet, sedan förnekade hon det. Efter ett tag trodde hon att de handlade om år, om decenium, innan slutet skulle närma sig. Hon var livrädd för döden, för Chaibos, för den fångenskap de både stod för. Hon var även rädd för glömskan, att aldrig mer bli ihågkommen.

Snart förstod hon att det inte handlade om decenuim. Det var ingen tid alls att prata om. Inte i hennes ögon.

På en resa för att fylla på med sällsynta toxin träffade hon en hanne. En giftvarg, och en med stark imunitet. Nisha såg sin chans och förförde hannen (och även om hon inte någonsin skulle erkänna det som blev nog även hon förförd) och resulteted blev en allt växande mage. Egentligen hade hon inte vetat om det var möjligt, med den kroppen hon hade, men det bar valparna tiden ut, och de tre överlevarna ämnade hon pressentera som tofeér och gåvor till flocken.

Achangra, Chayan, och Kaiwami föddes i kaiwood med flertalet dödfödda syskon.

Dock var det nog aldrig menat att Nisha skulle vara moder, för hon var redan från start en usel sådan. Inte långt efter mötet med hannen brakade flockarna samman igen, och då visade det sig att hannen, Sleazoid, var en trogen Qu medlem. När valparna blivigt ett faktum, såg hon dem som besudlade och ovärdiga. Det var något som hängde över deras huvuden från och med födseln, och aldrig riktigt skulle släppa.

Hennes förstfödda skämde hon bort, i den mån en komplimang mer och ett hugg mindre var att skämma bort. Tiken var lik sin moder, och bar potensial, så Achangra - även känd som Jira - stod högre i Nishas ögon än de två andra. Kaiwami, döpt efter skogen som var född i, föddes svag och kraftlös. Wami gjorde mycket för att passa in och få sin moders uppmärksamhet men även om hon inte presterade dåligt med flockens mått så var hon ändå svag.

Chayan bar mycket liten likhet med Nisha, och i hennes ögon var han blott en kopia av sin fader. Han blev den osynliga, i realtion till systrarna.

Döden (igen)
Giftet som hennes kropp saknade försvar mot gjorde att den sakta förtvinade. Hon började presentera syntom som kramper, minnesluckor, nedsatt mental kapacitet, paranoia, och vanföreställningar om att Kaiwoods träd ville livnära sig på blod. Det hjälpte inte att hennes nyvunna förmåga att komunicera med skogen (från Meris kropp) gjorde att hon faktiskt kunde höra träden.

Hon dolde det väl från flocken, och från sina valpar.

Hon dog av undernärning och fysiskt förfall i den skog som blivigt hennes hem.

Dödsroll nedan;

Det var länge sedan Nisha kunde säga att hennes tankar varit helt hennes egna. Röster, syner och falska aningar tillhörde hennes vardag, deras rötter alltför djupt inträngda i hennes sinne för att kunna skakas av. Skymningen föll över Kaiwood, kastade dansande skuggor över den barrklädda marken. Luften vibrerade, uppvärmd och spänd. Kanske var det hennes inbillning, kanske inte, men hon var övertygad om att skogen inväntade något stort.

Det var länge sedan Nisha varit säker på vad som varit äkta, eller en lögn påbringad av hennes mentala kollaps. Hon visste att hon var galen. Sjuk. Vriden. Rubbad. Nipprig. Kunde inte minnas en tid då hon inte varit det. Tystnaden var total. Udda för en skog som normalt sätt sjöd av liv. Tystnaden var skön, en omväxling från det eviga viskandet i hennes båda öron. För ett ögonblick trodde hon sig vara ensam, vågade lita på sina sinnen och verkligen hoppas att hon förfördelats en gnutta ro och stillhet. Den stora Nisha, bad till bortglömda gudar om stillhet och tystnad. Patetiskt. Svagt. RubbatVrickatGaletVridet. En skugga av vad som varit. Tynat bort mellan bristande aptit och mental påfrestning, så långt gången att revbenen syntes och pälsen lossnat från huden på sina ställen. Kvar var kala fläckar, vita mot den resterande svara fällen. Vinden slog. Grenar kom till liv. Hon kunde svära hon såg sin syster mellan träden, ett brett familjärt flin spelandes på hennes läppar. Nisha pressade samman ögonen, krävde att inte ta del i vad hennes hjärnspöken nu hade kokat ihop. De viskade i hennes öra, bekanta röster som lät genuina och uppriktiga. Ena stunden bedjande, anda befallande. '''Stop! Sluta! Lämna mig ifred!''' Hon kastade sig upp på benen, slog vilt omkring sig med slöa, gulnande klor. Musklerna skakade, trötta efter ett par sekunder av ovant arbete, och andningen var flåsande och stötvis. Svagsvagsvagsvagsvagsvagsvagsvagsvagsvag. Det var någon där. Måste ha varit. Kunde inte ha varit något annat. Hon hostade, försökte sippra efter värdefull luft när paniken välde över henne som en vidsträckt, ofantlig våg. Benen gav vika sekunden efter, föll ihop vid foten av en väldig tall.

Det var länge sedan Nisha kunde springa, klättra och slåss. Länge sedan hon känt friheten blåsa i pälsen och livsglöden brinnande innanför huden. Först hade hon medvetet slutat söka upp strider, rädd för att tappa kontrollen över sig själv. Sen hade hon börjat avskärma sig från flocken, lämnat det mesta av ansvaret till andra flockmedlemmar. Efter ett tag hade hon börjat få problem att fånga byten, både för att hon inte var tillräckligt snabb och för att hon inte längre kom upp i träden.

Därefter hade allt gått väldigt snabbt. För svag för att jaga, för att klättra, för att springa, hade hon gett efter, levt en tid som synernas marjonett. Hon kunde inte minnas när det blivit vår. Bara svarta luckor och blod. Hon undrade vem som dött. Vilka hon mördat. Inte för att hon hade något emot att mörda vargar, men det tog henne emot att ta ett liv utan att själv ha valt det. Utan att fått höra deras utdragna plågande.

Hon undrade hur hennes Jira mådde. Sin älskade dotter. Hur stor hon blivit. Vem som tränade henne i sin egen frånvaro. Av Chayan och Kaiwami brydde hon sig inte lika mycket om. De var medelmåttor båda två. Inte lika viktiga. Inte Jira. Hon hörde sin systers skratt. Nära, för nära. Men skogen var åter igen tom. Tyst, med undantaget för hennes ytliga andning och våta hosta.

Natten föll, och med den kylan och mörkret. Hon skakade, saknande underhudsfettet och pälsen för att hålla värmen inne vid kroppen. Den vårfuktiga marken vette genom pälsen, på den sida hon låg på. Hade inte orkat röra sig sedan hon fallit omkull. Kunde knappt minnas en tid då orken funnits att göra något annat än ligga still. Giftet pumpades runt i hennes kropp, bröt ner och förstörde vad som saknade resistens. En gång i tiden, när hennes själ rymt från de bojor som fängslade henne i Chaibos grottor, hade hon stött på en varg döende av sorg. Den kroppen hade hon invaderat, tagit över och skulpterat om, gjort till sin egen. Den nya kroppen hade varit starkare, snabbare, bättre. Men inte emun mot hennes giftvargssjäl. Giftet hade sedan dess pumpats runt i hennes blod, ätit, frätt, förstört. Nu var endast spillrorna kvar, en döende kropp och en sönderslagen själ. Kroppen på marken skakade. Ljudet av klingande skratt skarpt i nattens mörker. Hon visste att hon var iakttagen, visste att osynliga vargar viskade sanningar i hennes öron. Visste någonstans att hon var så körd att till och med en klen, fjuttig Qu skulle kunna fälla henne med en vindpust. Hon var så trött, men ändå kunde hon inte sluta skratta. Så trött. Så trött. Ville bara sova. Skulle vara så skönt om tystnaden åter skulle kunna sänka sig och ge henne några minuter av ro.

Det var så det slutade. Varginnan som spenderat sitt liv med att kämpa och mörda, slutade i käften på inte en motståndare - som hon alltid svurit att det skulle - utan i utmattningens och vansinnets klor. När månen stod som högst på himlen, fyra, kanske fem dagar från full, hade hennes kropp slutat skaka av skratt, och ersatts av veka hostningar. Det bruna slemmet hon hostat upp i veckor var inte längre slem, utan tjockt blod som smakade sött och metalliskt på hennes läppar. I slutet hade hon benådats några stunder av total klarhet. Fösta gången sedan hon lämnade sin lya som tonåring kunde hon se saker ur ett annat perspektiv, se andra sidor. Sakna alla tre valpar, för vilka de var och som en moder borde ha älskat sina valpar. Vissa tillfällen föll dimman över hennes sinnen.

Ekon av vargar hon mördat viskade i hennes öra, skrattade på avstånd eller dansade i våryra tillsammans mellan träden. Ibland såg hon sin syster, ibland sin bror. Två gånger såg hon sin far, läskigt lik Bloodblossom med sin svarta päls och röda, blodsprängda ögon. Flera gånger pågick det storskaliga krig ett par meter ifrån henne. Hon såg Dolor fälla henne med ren energi, såg sig själv slita sig lös ifrån Chaibos bojor och fly grottan, såg sig själv le mot sin spegelbild i en klar tjärn. Dock var det bara en gång som hon hörde Locorance, den varg vars far varit hennes fösta offer. De hade varit vänner, eller så nära vänner alfans son och den svagaste jägardottern kunde tillåtas vara. Mindes hur hon spenderat långa dagar träna, kämpa för att kompensera för sitt svaga gift. Mindes känslan när hon äntligen mognat, och rest sig så långt över de andra att alfan legat död vid hennes tassar utan att hon behövt fuska.

Hon hostade tills revbenen värkte och halsen var rå. Röd vätska välde fram, buken kändes uppsvälld och öm. Kunde inte minnas en tid då världen inte bestått av krampaktig smärta och nattsvart mörker, omfattande trötthet och ändlösa röster. Hon kastades som drivved mellan skärande medvetenhet och efterlängtad bortdomning.

Den sista gången hon överväldigades av klar, sid medvetenhet, höll himlens mörker på att jagas bort. Natten var över, men dess soliditet hängde fortfarande kvar i luften. Tidig, tidig morgon, innan solen vaknat och innan dagen insett dess potential. Det fanns ingen hunger, ingen smärta. Ingen nöd att andas, eller röra att på sig. Genuin tystnad; inga röster. Bröstkorgen höjdes, sänktes, höjdes. Långsamt. Klent. Visste vad som väntade, men hade ingen ork att ge den brinnande paniken något bränsle. Hade hon orkat, skulle en ny våg av rött blod vällt fram ur hennes käft, anslutigt sig till den blodsfuktiga jorden. Mängden som hostats fram under nattens gång var skrämmande stor, overkligt stor. Hon hade inte ett perspektiv för hur mycket det faktiskt var, hur länge hon spytt och hostat blod som om nästa dag inte fanns. Hon såg inget längre. Inte på riktigt. Hjärtslagen i bröstet kände overkliga och långt borta. Dunkdunk dunkdunk dunkdunkdunk duunk.. Hon ville inte ge sig, orkade inte bry sig. Hörde Chaibos skratta, först i fjärran, sen hörde hans röst viska i hennes öra, stämde in med det korus som tog ton. Mörkret föll, omfamnade henne. I slutet var det äntligen total tystnad, knappt ens ekot av glömda andetag.

Första version
Till rasen karg, och till färgerna mörkt grått med lila tecken. Randig svans, lila mage och bröst, samt färgade sulor och en lila döskalle på den högra höften.

Kroppen var smidig och hyfsat flexibel, men inte specellt stark och dåligt imunförsvar på grund av sitt starka giftvargsblod. Lilamagneta ögon.

Stormelksmässigt var hon normalstor.

Hade förmågan att klättra i träd, men saknade teknik och var fysikt dåligt utrustad för för det.

Andra version
Efter sin första död övertog Nishas själv en levande hannes kropp, och sammansmältningen av de båda resulterade i en kombination av karg och naturvarg. Färgschemat var svart i grunden, med lila bakben, mage flanker och svans. Öronen blev långa och formade långa tunna spetsar som skruvade sig. Ögonfärg var från början svagt lysande vita och pupilllösa, men alltefter månaderna gick så började färgen sedan gå mot gult.

Kroppen var som bäst lämpad till trädklättring, med 180 graders böjbara leder i bland annat vister och svanskotor. Skelettet i sig hade samma konstruktion som det av en fågels, så den totala kroppsvikten var enbart baserad på muskelmassa - viket det krävdes en del för att häva sig upp och nerför trädstammar. Långa ben, vilket bidrar till en reslig form, men i övrigt relativt tunnt byggd. Svansen utgjorde strax under hälften av den totala kroppslängden.

I utbyte mot total flexibilitet och smidighet, såförsvann möjligheten till ett relativt bra försvar. Hög offensiv, men hög skada på små effektiva träffar pga låd defensiv.

Kroppen var inte heller imun mot giftvargsblodet som följde med själen vid sammansmältningen. Detta gjorde att kroppen långsamt förtvinade inom loppet av ett par år.

Också värt att notera, att kroppen var under hela denna period en tvåkönad konstruktion.

Tredje version
Som andevarg hade Nisha återtagit vissa karaktärsdrag från sin föregående kropp. Ränder hade kommit tillbaka, och formen av en något mindre mörk döskalle på ena höften kan urskiljas.

Vad som betäcknas hennes kropp är egentligen en skickligt vävd smoggartad rök, därav saknar kroppen fysiska attribut.

Personlighet och mentalitet
Under nästan hela sitt liv har Nisha präglats av att vara närmast psykopatisk och empatilös, driven av en vilja att plåga andra och sprida sin galenskap. Andra drag hade även genom tiden varit en oförutsägbarget och en tydlig retsam humor med sarkastiska inslag.

Nisha har svårt att sympatisera med andra, och tenderar att förbise andras behov.

Impulsivitet och en viss oförmåga att hejda sig är också drag som är genomgående. Dock, är hon inte inkapabel till att i förväg planera och följa riktlinjer. Vid ett flertal tillfällen har hon visat på att hon kan tillämpa strategiskt tänkande och isande kall logik. Hon finner nöje i att manipulera sin omgivning, både på kort och långt sikt.

Det är främst den logiska, empatilösa sidans om styr i dagens läge, men det finns tillfällen då hennes gamla jag skiner igenom. Vad som triggar förändringarna är oklart, men en lång historia av giftsvargsblod kan vara en av flera möjliga orsaker.

Andekrafter
Är kort beskrivna nedan, och är den anpassade versionen av andekrafter för hennes själ.
 * (O)synlighet. Om hon önskar, kan hon göra sin själ synlig för de levande. När hon är i ett vilande stadium eller inte har kraft nog att upprätthålla en fysiskt figur återgår hon alltid till att inte kunna interagera med levande omgiving.
 * Andlig Telekinesi. Är en kvarleva från sina tidigare naturkrafter som annars försvann med kroppen. Vad det handlar om är att kunna mana objekt från naturen att följa hennes vilja. Dock kräver det för mycket energi att faktiskt använda sig av. I viss mån dock, kan hon utföra simplare saker som att lämna tassavtryck, låta sin röst eka från olika ställen eller klösa rispor i träd, men hon saknar fallenhet för att med tanken flytta och forma övriga objekt.
 * Andlig närvarokännare. Kan gå ned på ett djupare plan av medvetenhet och koppla sig samman med skogen. På detta sätt kan hon känna av den närmsta omgivingen på levande organismer samt uppmärksamma sig om fara mot flocken eller skogen.
 * Besittning. Om ej vargen i fråga är med på det, så är det omöjligt om inte vargen är väldigt försvagad. Hon kan tillfälligt ta över andras kroppar och styra dem. Tar mycket energi, och är som sagt omöjligt under normala omständigheter.
 * Kyla. Man kan känna hennes närvaro genom att luften blir något kallare. Det är inget hon styr över utan kommer med andligheten. Luften kan även bli fuktigare på vissa platser, även beskrivet som råare.
 * Rök/smogg/gift. Hon kan frammana tjockare rök att lägga sig över ett mindre område, oftast runt den varg hon leker med. Man ser det som en dimma, och får offer på sin höjd att hosta. Det kan även sticka i ögonen så att tårarna börjar rinna, men utöver det retande effekten så är röken harmlös. Det är mer ett sätt att skrämma andra.   Nisha brukar även när energi finns till hands forma sin gestalt av smogg. Ju starkare hon är, desto mer likhet får skoggen med hennes forna kropp. (Notera dock att det är fortfarande rök, så hon kan inte skada något eller använda den föratt 'leva')

Släkt

 * Jira / Achangra, Äldsta kulldotter. Ser dotterns potensial men förh¨ller sig ändå närmast likgiltig emot.
 * Chayan, Mellanvalp i kull på tre överlevande. På grund av sin likhet till sin fader ogillar Nisha honom starkt.
 * Kaiwami, Yngsta dotter, och den som är största skamfläcken av de tre överlevande valparna.
 * Valentine, Syster, från en tidigare kull. Deras relation är snarare av en moder/dotter än systerlig, då Tine skötte majoriteten av hennes uppfostran. Dock så har de aldrig gillat varandra.
 * Tairowé, Moder, lärde aldrig känna. Avliden i spjälsäng.
 * Hanought, Fader, tog ej ansvar för sin nyfödda valp. Lät valppassare och sin äldsta dotter sköta allt kring uppfostran.

Andra relationer

 * Bloodblossom, Föredetta ledare. Känner djup respekt inför, trots motgångar och skillda åsikter. Har under årens gång följa tikens order med en närmast fanatiskt inlevelse.
 * Ashi, Tidigare flocksyster, som stod Nisha nära. Väldigt nära. Ashis död tog hennes hårt och har aldrig riktigt kommit över det, utan har istället förtränkt majoriteten av minnen relaterade till henne.
 * Sleazoid, Komplicerat. Minst sagt. De träffades kort och spenderade natten i varandras sällskap. Nisha trodde sig ha träffat något av en frände, och mötet ledde till valpar. Hade situationen varit annorlunda, och Nisha varit en annan varg, hade hon nog inte haft något emot att stanna kvar. Dock när deras respektive flocktillhörigheter framträdde fanns inget annat kvar än avsky och avsmak. Tankarna om en annan verklighet finns dock ännu kvar, trots effektiva försök att tränga undan dem.
 * Thzuki, Nya flockledare. Kan ej ersätta Blood Blossom, aldrig. Följer nästan enbart denna tik för att det var Blossoms önskan.
 * Hielo, F.d flockbror. Svikare. Ogillar.
 * Iwaku, ännu en svikare vars blod Nisha gärna smakar.
 * Ataro, protegé. En ung varg vars krafter väcker nyfikenhet i henne. Respekterar ej, men värderar högre än de flesta.
 * Shiva, finner intressant men litar ej på. Dock i ljuset av deras respektive situationer så föredrar Nisha honom framför Thzuki.

Trivia
'
 * text
 * text